ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 червня 2024 року
м. Київ
 
справа № 509/2769/21
провадження № 61-710св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,    
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чубарова Сергія Володимировича на постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року в складі колегії суддів Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,   Погорєлової С. О.
в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, встановлення факту будівництва об`єктів нерухомого майна під час спільного сумісного проживання та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном та про встановлення факту будівництва об`єктів під час спільного сумісного проживання.
Вказувала, що вона та відповідач перебували у шлюбі з 06 листопада 1986 року по 10 червня 2014 року. У шлюбі ними набуто у власність житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності в установленому законом порядку зареєстровано 01 листопада 1994 року. До                 2011 року за спільні кошти вони збудували об`єкти нерухомого майна, які зазначені в технічному паспорті як самовільно збудовані, а саме: літера «А1» - незавершене будівництво 79,5 кв. м, літера «В» - сарай 27.2 кв. м, літера «Г» - літня кухня 17,8 кв. м, літ. «З» - літня кухня 59,7 кв. м, літ «і» - сарай 12,7 кв. м, літера «Л» - лабаз (кладова) 4,2 кв. м, літера «М» - сарай 16,3 кв. м. Загальна площа самочинно збудованого нерухомого майна складає - 217,4 кв. м. Вказані об`єкти збудовано на земельній ділянці з цільовим призначенням для житлового будівництва та господарських споруд, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності.
Підставою для звернення з позовом була відмова відповідача вчинити дії, направлені на державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна, а також неможливість у будь-який інший спосіб ввести в експлуатацію об`єкти нерухомого майна, що порушує її право користування та розпорядження спільною власністю.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
13 вересня 2021 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди, пов`язані з обстеженням та реєстрацією права власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: літера «А1» - незавершене будівництво 79,5 кв. м, літера «В» - сарай                         27,2 кв. м, літера «Г» - літня кухня 17,8 кв. м, літ. «З» - літня кухня 59,7 кв. м,                    літ. «і» - сарай 12,7 кв. м, літера «Л» - лабаз (кладова) 4,2 кв. м, літера «М» - сарай 16,3 кв. м. Загальна площа самочинно збудованого нерухомого майна складає - 217,4 кв. м, які збудовані подружжям у період з 1992 року до 2011 рік.          В інший частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що об`єкти нерухомого майна, щодо яких позивач просить встановити факт та визнати їх об`єктами спільної сумісної власності, є самочинним будівництвом. Заяви про встановлення факту володіння будинком (господарськими будівлями) на праві власності не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, якщо будівництво не було закінчено і будинок не був прийнятий в експлуатацію або його було збудовано самовільно чи зареєстровано за іншою особою, тому питання встановлення фактів спільної сумісної власності, або визнання майна спільною сумісною власністю можливо вирішити після проведення державної реєстрації права власності на ці об`єкти відповідно до вимог, що ставляться.
Предметом позовних вимог в іншій частині є усунення перешкод, які полягають у відмові відповідача провести реєстраційні дії з метою реєстрації об`єктів самочинного будівництва, недопуск експертів до будівель з метою її обстеження. Враховуючи ту обставину, що самочинно збудоване нерухоме майно зведене подружжям у період з 1992 року до 2011 рік під час спільного сумісного проживання сторін у шлюбі, реєстрація цих об`єктів відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року № 158 «Про затвердження Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт» (далі - Порядок № 158) проводиться за спільною заявою, або договором про розподіл між співвласниками часток у спільній власності у рівних частках. Відповідач від укладення договору про розподіл між співвласниками часток, а також від подання спільної заяви ухиляється. Також ОСОБА_2 відмовився надати експерту доступ до всіх приміщень будівлі, що, на переконання суду, також свідчить про вчинення з боку відповідача перешкод у обстеженні для подальшої реєстрації об`єктів нерухомого майна, про які зазначає позивачка. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак, з огляду на поведінку відповідача, позивачка позбавлена можливості належним чином та у відповідності до чинного законодавства здійснити державну реєстрацію, що порушує її законні права та інтереси. Позов підлягає частковому задоволенню.
07 листопада 2023 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Апеляційний суд керувався тим, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом між сторонами існував невирішений по суті судовий спір про встановлення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок та надвірні споруди, поділені в натурі між сторонами, та самочинні споруди, для введення в експлуатацію яких Порядком № 158 передбачено надання копії документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою відповідного цільового призначення, на якій розміщено об`єкт. Лише після визначення порядку користування земельною ділянкою кожна із сторін може реалізувати своє право на ведення в експлуатацію самочинних будівель та споруд, розташованих на виділеній кожній стороні у користування частині земельної ділянки. Оскільки існуючий між сторонами судовий спір про визначення порядку користування земельною ділянкою по суті не був вирішений, звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном у вигляді недопущення експерта до здійснення технічної інвентаризації для введення в експлуатацію самочинних будівель є передчасним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
12 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чубаров С. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду                        від 07 листопада 2023 року.
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2021 року залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду                      від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року в справі № 910/3907/18, від 23 жовтня 2019 року в справі                                    № 922/3537/17, про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Спірним у справі є питання захисту порушеного права та інтересу позивачки в частині необхідності проведення технічного обстеження, складання технічного паспорта, отримання зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації та реєстрації права власності на будинок. Тому вимога про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в обстеженні та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна відповідає характеру порушеного права та законного інтересу позивачки, яка не ставить питання про визнання права власності на самочинне будівництво.   
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Сторони перебували в шлюбі з 06 грудня 1986 року до 10 червня 2014 року, спільне проживання припинили в квітні 2014 року, що встановлено рішенням Овідіопольського районного суду від 27 травня 2014 року. 
У травні 1989 року сторонам як переселенцям був наданий жилий будинок в                     с. Мар`янівці Овідіопольського району. В подальшому під час шлюбу сторони перебудували жилий будинок, побудували господарські будівлі та споруди, у зв`язку з чим розпорядженням голови Овідіопольської районної ради                               від 25 серпня 1994 року № 103 за відповідачем було визнано право власності на жилий будинок загальною площею 47,2 кв. м, житловою площею 43,2 кв. м, господарські будівлі та споруди - гараж, 2 сараї, погріб з шийкою, вбиральню, що розташований в АДРЕСА_1 . Право власності в установленому законом порядку було зареєстровано за ОСОБА_2                          01 листопада 1994 року.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 липня                  2015 року в справі № 509/2438/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2015 року, в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який в цілому складається з позначених на плані: під літ. «А» житлового будинку, загальною площею 47,2 кв. м, житловою площею 43, 2 кв. м, допоміжною площею 4 кв. м, під літ. 2а веранда, під літ. «Б» гаража, під літ. «В» і «Г» сараїв, під літ. «Д,д» погреба, під літ. «Е» вбиральні, № № 1-6 - споруд, що розташовані за адресою:                                 АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним та скасовано рішення Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 21 листопада 2002 року № 48 та                      від 27 вересня 2009 року № 907-V про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним та скасовано державний акт серії ЯЛ №512336, зареєстрований 14 серпня 2012 року, на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею, 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року в справі                     № 509/2934/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року, виділено ОСОБА_2 в натурі у власність 29/50 частин будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які складаються з: а) веранди літ. «а» у складі приміщень «1-1»-«1-3», площею 24,0 кв. м; б) в житловому будинку літ. «А» - коридору «1-4», площею 4,0 кв. м, - житлової кімнати «1-5», площею 9,9 кв. м; в) гаража літ. «Б»;                  г) погреба з шийкою літ. «Д, д»; д) воріт «№ 1»; е) хвіртки «№ 2»; ж) огорожі «№ 4»; з) водопроводу «№ 6»; а всього виділено майна на суму 236 795,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 34 324,00 грн. Зобов`язано сторони виконати роботи з перепланування та переобладнання будинку, які були визначені судовим експертом у Висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29 вересня 2017 року № 11/17.Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_2 виділеною частиною будинку. Вселено ОСОБА_2 у виділену частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
У період спільного проживання сторін до 2011 року за спільні грошові кошти подружжям було збудовано самочинні об`єкти нерухомого майна, а саме згідно технічного паспорта від 10 листопада 2017 року (справа 195), виготовленого Комунальним підприємством «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації»: літера «А1» - незавершене будівництво 79,5 кв. м., літ. «В» - сарай 27,2 кв. м, літ. «Г» - літня кухня - 17,8 кв. м, літ. «З» - літня кухня                             59,7 кв. м, літ «і» - сарай 12,7 кв. м, літ. «Л» -  лабаз (кладова) 4,2 кв. м, літ. «М» -  сарай 16,3 кв. м. Загальна площа самочинно збудованого нерухомого майна складає 217,4 кв. м.
Рішенням виконавчого комітету Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 08 серпня 2008 року № 19 ОСОБА_2 було надано дозвіл на реконструкцію житлового будинку на АДРЕСА_1 , та зобов`язано останнього отримати у Відділі містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Овідіопольскої районної державної адміністрації дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських будівель в установленому законом порядку.
Рішенням Мар`янівської сільської ради V скликання, XXVII сесія від 14 травня            2010 року № 1140-V ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проєктної документації літньої кухні та сараю в Овідіопольському районному відділі архітектури та містобудування, зобов`язано отримати дозвіл на початок будівельних робіт в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області та зобов`язано без дозволу на початок будівельних робіт до будівництва не приступати.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 листопада 2021 року в справі № 509/1939/20 визначено порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 0,25 га, кадастровий № 5123781800:02:001:0198, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , неприватизована і перебуває у фактичному користуванні співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , виділивши в користування ОСОБА_2 з часткою 29/50 у праві спільної власності на домоволодіння земельну ділянку під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглу до них і не зайняту під забудовами, площею 1450 кв. м, що дорівнює ідеально належній частці. Вхід і в?їзд на ділянку залишено з боку головного фасаду ділянки, з АДРЕСА_2 ), і з боку тильного фасаду ділянки, та виділивши в користування ОСОБА_5 з часткою 21/50 у праві спільної власності на домоволодіння земельну ділянку під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглу до них і не зайняту під забудовами, площею 1050 кв. м, що дорівнює ідеально належній частці. Вхід і в?їзд на ділянку залишено з боку головного фасаду ділянки, з АДРЕСА_3 ), та з боку тильного фасаду ділянки.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2021 відкрито провадження за апеляційною скаргою адвоката Чубарова С. В. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 листопада                  2021 року.
Позиція Верховного Суду
 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.  
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.                     
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Положеннями статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право.
 
Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
 
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови                                 від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого                        2019 року в справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року в справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року в справі № 910/3907/18 (пункт 48),                                   від 28 січня 2020 року в справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року в справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року в справі  № 6-32цс14).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. 
 
Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57),                           від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року в справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17 (пункт 86) та інших).
 
Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. В рішенні від 15 листопада 1996 року в справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
 
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
 
Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16(провадження                            № 12-187гс18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі. 
 
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду вказано те, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16(провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року в справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19), від 23 жовтня 2019 року в справі  № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19), про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
 
Заявник вказує, що спірним в справі є питання захисту порушеного права та інтересу позивачки в частині необхідності проведення технічного обстеження, складання технічного паспорта, отримання зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації та реєстрації права власності на будинок. Тому вимога про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в обстеженні та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна відповідає характеру порушеного права та законного інтересу позивачки, яка не ставить питання про визнання права власності на самочинне будівництво.   
 
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;                  3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
 
Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. 
 
Апеляційний суд неправильно встановив, яке право ОСОБА_1 порушено та хто є відповідальним за таке порушення. 
 
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
 
Суд захищає порушене права чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
 
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.
 
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень, тощо, суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року в справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року в справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року в справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року в справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року в справі                                        № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)).
 
Позивачка посилалася на порушення її прав співвласника на проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію об`єктів нерухомого майна, збудованих на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт. Суб`єктом порушення цих прав указала ОСОБА_2 , який є співвласником спільно збудованої самочинної нерухомості та ухиляється від проведення законної державної реєстрації цього майна.  
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Власність зобов`язує (частина четверта статті 319 ЦК України). 
Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (частина п`ята статті 319 ЦК України). 
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Порядок № 158 встановлює процедуру проведення технічного обстеження та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельних ділянках відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, а саме: індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до                                   500 квадратних метрів, а також господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 500  квадратних метрів, збудованих у період з 05 серпня 1992 року по 09 квітня 2015 року; будівель і споруд сільськогосподарського призначення, збудованих до 12 березня 2011 року.
Відповідно до пункту 2 розділу I  Порядку № 158 замовник - це особа, що має право власності чи право користування земельною ділянкою відповідного цільового призначення, на якій розміщено об`єкт, та подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву; технічне обстеження - комплекс заходів, спрямованих на встановлення технічного стану будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта з метою визначення можливості або неможливості його надійної та безпечної експлуатації.
Згідно з пунктами 3, 4 розділу ІІ Порядку № 158 технічне обстеження включає такі етапи: попереднє (візуальне) обстеження об`єкта, у тому числі огляд і фотографування об`єкта та його конструктивних елементів, виконання обмірів, визначення класу наслідків (відповідальності) об`єкта, аналіз проектної та іншої технічної документації (за наявності). Результати фотофіксації підлягають внесенню виконавцем до Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (далі - Реєстр будівельної діяльності); детальне (інструментальне) обстеження об`єкта, у тому числі визначення параметрів і характеристик матеріалів, виробів та конструкцій, із залученням фахівців відповідної спеціалізації та атестованих лабораторій (за потреби). Якщо етапи технічного обстеження об`єкта, що проводилось, не збігаються з названими етапами, зазначаються фактично пройдені етапи технічного обстеження.
Не дозволяється проведення технічного обстеження виключно за фотографіями, відеозаписами, кресленнями чи іншими документами без дотримання вимог пункту 3 цього розділу. На підставі інформації, отриманої під час технічного обстеження, з урахуванням виду, складності, технічних та інших особливостей об`єкта, проведених заходів, передбачених пунктом 3 цього розділу, а також даних технічного паспорта, проектної та іншої технічної документації на об`єкт (за наявності) виконавець проводить оцінку технічного стану об`єкта. За результатами оцінки виконавець виключно з використанням Реєстру будівельної діяльності створює у формі електронного документа звіт про проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), для прийняття їх в експлуатацію (далі - звіт) та підписує його шляхом накладення електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 відмовляється надати доступ до всіх приміщень будівлі належної йому частки у будинку на АДРЕСА_1 , що створює перешкоди іншому співвласнику будинку - позивачу ОСОБА_1 у проведенні технічного обстеження самочинних об`єктів цього будинку як передумови прийняття їх в експлуатацію. 
Відповідно до пунктів 1, 2 розділу ІІІ Порядку № 158 прийняття в експлуатацію об`єктів здійснюється безоплатно органом державного архітектурно-будівельного контролю протягом 10 робочих днів з дня подання відповідної заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені такі об`єкти, за результатами технічного обстеження цих об`єктів шляхом реєстрації поданої ними декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація).
Замовник (або уповноважена ним особа) подає до органу державного архітектурно-будівельного контролю за місцезнаходженням такого об`єкта через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет шляхом подання засобами програмного забезпечення Єдиного державного веб-порталу електронних послуг «Портал Дія» або заповнює та надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до центру надання адміністративних послуг заяву у вигляді заповненої декларації за формою, наведеною в додатку до цього Порядку до якої додаються: копія документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою відповідного цільового призначення, на якій розміщено об`єкт; копія технічного паспорта, складеного до 01 грудня 2021 року, відомості про який внесені виконавцем до Реєстру будівельної діяльності.
Позивачка не оспорює рішення органу державного архітектурно-будівельного контролю щодо відмови у реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації через неподання копії документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою відповідного цільового призначення, на якій розміщено об`єкт, тому висновки апеляційного суду про те, що оскільки існує між сторонами судовий спір про визначення порядку користування земельною ділянкою по суті не був вирішений, звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном у вигляді недопущення експерта до здійснення технічної інвентаризації для введення в експлуатацію самочинних будівель є передчасним, протирічать фактичним обставинам справи та не стосуються заявленого негаторного позову. 
Відповідно до положень статті 30 Земельного кодексу України від 18 грудня                       1990 року (в редакції, що діяла на момент набуття подружжям будинку у власність) при переході права власності на частину будинку земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об?єктів.
Наявність між колишнім подружжям спору про визначення порядку користування земельною ділянкою не впливає на обсяг належного кожній зі сторін права власності на частку в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та не припиняє право користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування відповідної частки цього будинку. 
Спір у справі взагалі не стосується поділу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , чи діяльності органу державного архітектурно-будівельного контролю, та є спором виключно між співвласниками будинку щодо реалізації права спільної часткової власності.   
Унаслідок вирішення спору позивачка не намагається поза встановленим порядком узаконити самочинне будівництво чи визначити розмір належної їй частки в користуванні земельною ділянкою під будинком, а просить уможливити здійснення нею права спільної часткової власності на самочинні об`єкти, які потребують введення в експлуатацію.   
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
ЄСПЛконстатував, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати вирішення спору судом (рішення в справі «Кутіч проти Хорватії»                       (Kutia v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25).
 
В справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golderv. the United Kingdom, заява № 4451/70, пункти 28-36) ЄСПЛ було визначено, що право на доступ до суду є одним з аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. У цій справі ЄСПЛ визнав право на доступ до суду як невід`ємний аспект гарантій, закріплених у статті 6, пославшись на принципи верховенства права та недопущення свавілля, покладені в основу більшості положень Конвенції. Разом з тим, право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним» (рішення в справі «Беллє проти Франції»                                (Bellet v. France), заява № 13343/87, пункт 36).
 
У постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року в справі № 2114/2-3819/11 (провадження № 61-1070св19), від 08 листопада 2023 року в справі                                      № 285/5070/20 (провадження № 61-13036св22) вказано, що особам, які беруть участь в справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні спору.
Захист майнового чи немайнового права або законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.
 
У цій справі Верховний Суд висновує, що дієвість права на судовий захист позивачці забезпечено судом першої інстанції, який обґрунтовано зобов`язав ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди, пов`язані з обстеженням та реєстрацією права власності на об`єкти нерухомого майна. 
Обраний позивачкоюспосіб захисту дозволяє ефективно захистити порушене відповідачем право. 
Суд апеляційної інстанції не визначився з тим, яке право ОСОБА_1 порушено та хто є відповідальним за таке порушення, не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, неправильно застосував норми матеріального права, не врахував висновків Верховного Суду стосовно ефективності захисту порушеного права, в зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване судове рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Підстави відкриття касаційного провадження в цій справі, визначені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, знайшли часткове підтвердження.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції,  яке відповідає вимогам закону, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.
Щодо судових витрат
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог(частина перша статті 141 ЦПК України). 
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Враховуючи висновки Верховного Суду щодо задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції, із відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що підлягали сплаті за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 2 146,00 грн.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 413, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чубарова Сергія Володимировича задовольнити. 
 
ПостановуОдеського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року скасувати.
 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня                       2021 року залишити в силі. 
 
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 2 146,00 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач  	О. М. Ситнік	
Судді:	А. І. Грушицький  	
 	І. В. Литвиненко  	
 	Є. В. Петров  	
 	В. В. Пророк