Дата документу 15.05.2024 Справа № 317/5183/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 22-ц/807/767/24                 Головуючий у 1-й інстанції: Нікітін В.В.
Є.У.№ 317/5183/23                         Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої:         Кочеткової І.В.,
суддів:                Бєлки В.Ю.,
Гончар М.С.
секретар:                Камалова В.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури про відшкодування шкоди, спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,
за апеляційною скаргою Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури про відшкодування шкоди, спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. 
Зазначала, що відносно неї здійснювалося кримінальне провадження № 12019080230001224 від 05.10.2019 за ст.125 ч.1 КК України.
24.10.2019 слідчим СВ Запорізького РВП ДВП ГУНП в Запорізькій області їй було повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 14.02.2022, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25.01.2023, ОСОБА_1 визнано невинуватою і виправдано у зв`язку з недоведеністю наявності в її діянні складу кримінального правопорушення.
Постановою Верховного Суду від 14.06.2023 ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25.01.2023 щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Кримінальне переслідування ОСОБА_1 тривало з 24.10.2019 по 14.06.2023, тобто 43 місяці 21 день.
Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності впродовж більше ніж 3 років ОСОБА_1  було завдано моральної шкоди, яка пов`язана з пред`явленням необґрунтованого обвинувачення, що призвело до приниження її честі і гідності.  Це зумовило  зміни у звичному укладі життя позивачки, оскільки вона вимушена була відвідувати поліцію, судові засідання,  користуватися платними послугами адвоката.  Враховуючи викладені обставини, позивачка просила стягнути на її користь з держави: 288 100 гривень моральної шкоди; 69 000 гривень витрат на правову допомогу адвоката у кримінальній справі. 
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, спричинену незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за період з 24 жовтня 2019 року по 25 січня 2023 року у розмірі 261 523, 33 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на надання їй юридичної допомоги адвокатом Ямою Д.М. в кримінальному провадженні № 12019080230001224 за ч. 1 ст. 125 КК України в розмірі 69 000,00 грн.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в даній цивільній справі в розмірі 25 916,14 грн. 
В іншій частині позову – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій зазначала, при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції неправильно визначив розмір мінімальної заробітної плати, адже Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1 600 грн. Отже, сума для відшкодування мала обчислюватися із розрахунку 1 600 грн. за кожний місяць перебування під судом і слідством і становить 62 453,33 грн. відповідно, а не 261 523 грн., як вирішив суд першої інстанції.
Окрім того, прокурор вказав на те, що суд першої інстанції, в порушення норм матеріального і процесуального права вважає доведеними понесені ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в судах різних інстанцій під час розгляду кримінального провадження. Так в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують вказані витрати. Договорі про надання юридичної допомоги, ордер та акт приймання передачі послуг, на думку прокурора, не можуть бути беззаперечними доказами сплати ОСОБА_1 адвокати гонорару за надані послуги з правової допомоги.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, про те це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, заперечення адвоката Ями Д.М. і ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Частинами 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам Закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
Судом встановлено, що 24.10.2019 слідчим СВ Запорізького РВП ДВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 14.02.2022, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25.01.2023, ОСОБА_1 визнано невинуватою і виправдано у зв`язку з недоведеністю наявності в її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Постановою Верховного Суду від 14.06.2023 ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25.01.2023 щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Отже, ОСОБА_1 перебувала під слідством з 24.10.2019 (повідомлення про підозру) до 25.01.2023 (набрання законної сили вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 14.02.2022 після його перегляду запорізьким апеляційним судом), що становить 39 місяців 1 день.
Визначаючи розмір моральної шкоди, яка спричинена ОСОБА_1 незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 мінімальний розмір заробітної плати з 01.01.2023 становить 6700 грн., розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача становить 261523,33 грн. (39 місяців * 6700 грн. + 6700 грн. : 30 днів * 1 день.
Із заявою про збільшення позовних вимог і розрахування моральної шкоди виходячи із розміру мінімального заробітку, визначного Законом «Про державний бюджет на 2024 рік», позивачка до суду не зверталась.
Із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування погодилася позивачка і в апеляційному порядку його не оскаржувала.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Структура національного законодавства України та його загальний зміст свідчить про те, що процесуальні питання розгляду справ у судах можуть бути врегульовані не тільки процесуальними кодексами, а й нормативними актами, які за своєю загальною суттю хоч і не є процесуальними, однак, врегульовуючи матеріально-правові відносини, містять процесуальні норми, що стосуються процедур такого врегулювання.
Саме до таких нормативних актів відноситься й Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон № 266/94 ВР). Для визначення порядку виконання цього Закону було також прийнято наказ Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 «Про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Наказ № 6/5/3/41).
Відповідно до положень статті 3 Закону № 266/94 ВР в наведених у статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Положення статті 4 цього Закону містять підстави відшкодування моральної шкоди. Зокрема, відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
За положеннями частини першої статті 12 Закону № 266/94 ВР, розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін із дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку (частина друга статті 12 Закону № 266/94 ВР).
Таким чином, ці положення Закону № 266/94-ВР за своєю правовою суттю є процесуальною нормою про орган, який уповноважений на розгляд певних звернень громадян, та порядок оскарження прийнятого цим органом рішення.
Крім того, Законом № 266/94-ВР та Наказом № 6/5/3/41 окремо визначено й порядок розгляду звернень про відшкодування моральної шкоди. Так, стаття 13 зазначеного Закону визначає, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно із частиною першою статті 12 зазначеного закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. При цьому Закон № 266/94-ВР не передбачає розгляду вимог про відшкодування моральної шкоди іншими органами, зазначеними у цьому Законі, крім суду.
У відповідності до частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
При цьому у частинах другій та четвертій статті 23 ЦК України зазначені підстави для відшкодування моральної шкоди, яка може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Крім того, як зазначалось раніше, підстави відшкодування моральної шкоди визначені і частиною четвертою та п`ятою статті 4 Закону № 266/94-ВР.
Зазначені положення цивільного законодавства застосовуються при визначенні підстав та розміру моральної шкоди, спричиненої потерпілій особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, та свідчать про обов`язкове встановлення під час відшкодування шкоди не тільки підстав для відшкодування, а й того, у чому саме полягала моральна шкода та виходячи з принципів розумності та справедливості при визначенні її розміру.
Разом з тим Законом № 266/94-ВР встановлено мінімальні гарантії держави на відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР провадиться за рахунок державного бюджету.
В апеляційній скарзі Запорізька обласна прокуратура посилалась на неправильне визначення судом першої інстанції розміру шкоди, який підлягає стягненню з державного бюджету на користь позивача.
Розрахунок шкоди, яка була завдана ОСОБА_1 здійснювався судом першої інстанції із врахуванням кількості днів та місяців, які позивач перебував під слідством та судом та встановленого розміру мінімальної заробітної плати Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року.
Звертаючись до суду з цим позовом позивач, вказувала на те, що через протиправні дії органу досудового розслідування вона незаконно перебувала під слідством та судом з 24.10.2019 по 14.06.2023, тобто 43 місяці 21 день.
Визначаючи період, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода за час перебування позивача під судом та слідством, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом з 24.10.2019 (повідомлення про підозру) до 25.01.2023 (набрання законної сили вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 14.02.2022 після його перегляду запорізьким апеляційним судом), тобто 39 місяців 1 день.
Вищевикладене дає підстави суду вважати доведеним факт наявності в позивача моральної шкоди в такому розмірі: 6700 грн. х 39 +((6700: 30 ) х 1) (кількість місяців та днів перебування під слідством та судом) = 261 523, 33  грн.
Доводи Запорізької обласної прокуратури стосовно того, що розмір моральної шкоди має бути обчислений із розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600,00 грн. не заслуговують на увагу, оскільки вказані доводи суперечать вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», який є чинним та при вирішені вказаних спорів є пріоритетним у застосуванні ніж нормативні акти. 
Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі пункту 1 частили першої статті 2 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), оскільки щодо позивача постановлено виправдувальний вирок.
Закон № 266/94-ВР передбачає безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Втім, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги стосовно недоведеності витрат, понесених ОСОБА_1 під час розгляду кримінального провадження.
Колегія суддів вважає, що задовольняючи вимоги ОСОБА_1 в цій частині, суд першої інстанції дійшов до передчасних висновків.
Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Верховний Суд зауважував, що встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.
Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі №335/10173/19 (провадження № 61-5223св21) від 09 червня 2022 року у справі №759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).
При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим .
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу під час розгляді кримінального провадження, ОСОБА_1 надала акт передачі – приймання послуг до Договору №326-з-2020 від 12.02.2020 у справі №317/3753/19.
Інших доказів понесених витрат на правову допомогу під час розгляді кримінального провадження ОСОБА_1 не надала.
В суді апеляційної інстанції адвокат Яма Д.М. і позивачка ОСОБА_1 підтвердили, що плата за надання юридичної допомоги у кримінальній справі останньою не вносилась.
Зважаючи на те, що пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, вважати вказані вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими не можна, тому колегія суддів вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.
При визначенні розміру витрат на правову допомогу в цивільній справі, суд першої інстанції врахував складність справи, наявні в ній докази на підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом Ямою Д.М., об`єм виконаних робіт тощо і у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України обґрунтовано відшкодував їх за рахунок коштів державного бюджету. 
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у цій справі в суді першої інстанції, позивачка надала до суду Договір про надання правничої допомоги і здійснення представництва №493-ц- 2023 від 04.09.2023, Ордер серії АР №1138916, акт приймання-передачі послуг.
Заперечень щодо неспівмірності витрат , клопотання про їх зменшення представник відповідача не заявляв. Відтак підстав для їх зменшення апеляційний суд не встановив. 
Отже, зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що у відповідності до норм статті 376, ЦПК України, оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1  про стягнення майнової шкоди у вигляді понесених нею витрат на надання їй юридичної допомоги адвокатом Ямою Д.М. в кримінальному провадженні № 12019080230001224 за ч. 1 ст. 125 КК України у розмірі 69 000,00 грн. підлягає секасмуванню з ухваленням нового – про відмову у задоволенні позову. В ішій частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.
У відповідності до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, судові витрати, у вигляд сплати судового збору, які були понесені Запорізькою обласною прокуратурою, мають бути частково компенсовані за рахунок державного бюджету, пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги, а саме в сумі 839,340 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 січня 2024 рокуу цій справі скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на надання їй юридичної допомоги адвокатом Ямою Д.М. в кримінальному провадженні № 12019080230001224 за ч. 1 ст. 125 КК України в розмірі 69 000,00 грн. 
В цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову в частині стягнення витрат на надання їй юридичної допомоги адвокатом Ямою Д.М. в кримінальному провадженні № 12019080230001224 за ч. 1 ст. 125 КК України в розмірі 69 000,00 грн. та стягнення витрат на правову допомогу в даній цивільній справі в розмірі 25 916,14 грн. 
В іншій частині рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 січня 2024 року залишити без змін.
Стягнути з Державного Бюджету України на користь Запорізької обласної прокуратури судові витрати в сумі 839,40 гривень (вісімсот тридцять дев`ять гривень 40 копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови складено 16 травні 2024 року.
Головуюча: І.В. Кочеткова
Судді: В.Ю. Бєлка

       М.С. Гончар