ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 квітня 2024 року
м. Київ
 
справа № 759/1244/23
провадження № 61-16324св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,                 Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольга Валеріївна, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_3  та  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Позняк Олександр Миколайович, на постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року у складі колегії суддів:                                Гаращенка Д. Р., Сушко Л. П., Олійника В. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорногуз О. В., про визнання договору позики та іпотеки недійсним, скасування арешту на нерухоме майно.
В обґрунтування позову посилався на те, що 13 березня 2018 року він дав у борг  ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 26 196,00 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 24 вересня 2019 року складало                  639 968,00 грн, зі строком повернення до 01 серпня 2019 року, про що складено відповідну розписку. 
ОСОБА_2 у визначений строк кошти не повернув.
03 жовтня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року у справі № 759/18285/19 з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  стягнуто несплачену суму боргу в сумі 26 196,00 доларів США та проценти за користування грошовими коштам у розмірі 5 874,00 доларів США.
Постановою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 26 196,00 доларів США заборгованості за договором.
05 жовтня 2022 року позивач отримав в суді виконавчий лист № 759/18285/19 та звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва із заявою про відкриття виконавчого провадження.
ОСОБА_2 мав у власності будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом із тим, 04 серпня 2022 року, тобто на наступний день після ухвалення апеляційним судом постанови у справі № 759/18285/19, ОСОБА_2 передав в іпотеку указане нерухоме майно своєму сусідові ОСОБА_3 у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 04 серпня 2022 року.
Позивач вважає, що договори позики та іпотеки, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є фіктивними, оскільки укладені з метою уникнення виконання зобов`язання щодо сплати йому боргу та задля уникнення відповідальності за невиконання рішення суду, яке набрало законної сили 03 серпня 2022 року.
 
При цьому, відповідачі уклали договір позики на суму, яка у п`ять разів менша за вартість будинку та земельної ділянки.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати недійсним договір позики, укладений 04 серпня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О. В.; 
- визнати недійсним договір іпотеки, укладений 04 серпня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О. В.; 
- скасувати арешт на нерухоме майно будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 за договором іпотеки від 04 серпня 2022 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О. В., за номером 9123875, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та земельної ділянки з кадастровим номером 32231868:04:014:0001.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сукупність наведених позивачем обставин не доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду його правам, оскільки відчуження належного майна відбулося після виникнення заборгованості перед позивачем, однак на момент укладення вказаних правочинів, вказане нерухоме майно не було обтяженим, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на припущеннях позивача.
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким визнано недійсним договір іпотеки, укладений 04 серпня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О. В.
В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що  ОСОБА_2 міг передбачити негативні для себе наслідки у випадку виконання судового рішення у справі про стягнення з нього боргу, а при укладенні 04 серпня 2022 року оспорюваного правочину (договору іпотеки) воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення боргу та відсотків за договором позики. 
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених статтею 234 Цивільного кодексу України, для визнання недійсним договору іпотеки від 04 серпня 2022 року, яким забезпечується виконання зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики, укладеним між ним та ОСОБА_3 , предметом якого є житловий будинок та земельна ділянка.
Разом із цим, апеляційний суд вказав про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору позики від 04 серпня 2022 року, оскільки зазначений договір не впливає на виконання грошових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .
Також суд вважав, що вимоги про скасування арешту на нерухоме майно також не підлягають задоволенню, оскільки зазначені вимоги не стосуються відповідачів. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
14 листопада 2023 року ОСОБА_3  через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
14 листопада 2023 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Позняка О. М.звернувся до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволених позовних вимог та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційні скарги мотивовані тим, що постанова Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року в оскаржуваній частині ухвалена судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
15 грудня 2023 року та 18 грудня 2023 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшли відзиви, у яких позивач просить вказані касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. 
 
26 грудня 2023 року від  ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшов відзив, у якому відповідач просить касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , витребувано матеріали цивільної справи та зупинено дію постанови суду апеляційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 
 
28 грудня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу будинку від 25 жовтня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Іванців В. П., зареєстрованим в реєстрі під № 5437, ОСОБА_2 належить на праві приватної власності жилий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Іванців В. П., зареєстрованим в реєстрі під № 5741, ОСОБА_2 належить на праві приватної власності земельна ділянка, кадастровий номер 3223186800:04:014:0001, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року у справі № 759/18285/19 з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  стягнуто несплачену суму боргу в сумі 26 196,00 доларів США (еквівалент за офіційним курсом НБУ станом на 24 вересня 2019 року становить 639 968,00 грн), проценти за користування грошовими коштам у розмірі 5 874,00 доларів США (еквівалент за офіційним курсом НБУ станом на 24 вересня 2019 року становить 143 531,00 грн).
Постановою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 26 196,00 доларів США заборгованості за договором.
04 серпня 2022 року між ОСОБА_3 (як позикодавцем) та                 ОСОБА_2 (як позичальником) укладено договір позики, згідно з яким останній отримав суму грошових коштів у розмірі 72 138,00 грн, що за офіційним курсом НБУ гривні до долара США станом на день укладення цього договору еквівалентно 2 000,00 доларів США, зі строком повернення до 04 серпня 2024 року.
04 серпня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1923, предметом якого є житловий будинок  АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,0866 га, кадастровий номер 3223186800:04:014:00001, розташована за цією адресою. 
Як вбачається з пункту 1.1 указаного договору іпотеки, цим договором забезпечується виконання зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики, укладений 04 серпня 2022 року між ним та ОСОБА_3 на суму 73 138,00 грн зі строком до 04 серпня 2024 року.
Відповідно до витягу з речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 04 серпня 2022 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О. В. накладено обтяження - заборона на нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 ; підстава для державної реєстрації: договір іпотеки, серія та номер: 1923, від 04 серпня 2022 року.
Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 03 серпня             2022 року вартість земельної ділянки, кадастровий номер 3223186800:04:014:00001, становить 265 832,62 грн.
05 жовтня 2022 року Святошинським районним судом м. Києва на виконання постанови Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року видано виконавчий лист № 759/18285/19.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва                        Іванютою І. М. від 05 жовтня 2022 року на підставі виконавчого листа                               № 759/18285/19 відкрито виконавче провадження № 6995189.
На момент звернення до суду з позовом постанова Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року у справі № 759/18285/19 не виконана, боргОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 не сплачено.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Постанова Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року оскаржена у касаційному порядку лише в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки від 04 серпня 2022 року, тому, в силу вимог статті 400 ЦПК України, в іншій частині вказане судове рішення не є предметом касаційного перегляду.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 202 ЦК України  правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
 
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).
 
Частинами першою, другою статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
За пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
 
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
 
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
 
Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
 
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
 
Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня               2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі                              № 910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.
 
У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
 
Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
 
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03 березня 2020 року у справі № 910/7976/17, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 04 серпня 2020 року у справі № 04/14-10/5026/2337/2011.
 
Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
 
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та від 14 липня 2020 року у справі                                      № 754/2450/18.
У справі, яка переглядається, встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року у справі № 759/18285/19 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 26 196,00 доларів США заборгованості за договором позики.
Разом із цим встановлено, що 04 серпня 2022 року, тобто на наступний день після ухвалення вищевказаного судового рішення, між ОСОБА_3 (як позикодавцем) та ОСОБА_2 (як позичальником) укладено договір позики, згідно з яким останній отримав суму грошових коштів у розмірі 72 138,00 грн, що за офіційним курсом НБУ гривні до долара США станом на день укладення цього договору еквівалентно 2 000,00 доларів США, зі строком повернення до 04 серпня 2024 року.
04 серпня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1923, предметом якого є житловий будинок  АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,0866 га, кадастровий номер 3223186800:04:014:00001, розташована за цією адресою. 
Як вбачається з пункту 1.1 указаного договору іпотеки, цим договором забезпечується виконання зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики, укладений 04 серпня 2022 року між ним та ОСОБА_3 на суму 73 138,00 грн зі строком до 04 серпня 2024 року.
Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                 Чорногуз О. В. накладено обтяження - заборона на нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 ; підстава для державної реєстрації: договір іпотеки, серія та номер: 1923, від 04 серпня 2022 року.
З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що  ОСОБА_2 при укладанні оспорюваного договору іпотеки від 04 серпня 2022 року передбачав  негативні наслідки для себе, при укладенні вказаного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії були вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду у справі № 759/18285/19 про стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики.
Отже, висновок апеляційного суду про наявність правових підстав, передбачених положеннями статті 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору іпотеки нерухомого майна недійсним, є правильним.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі в оскаржуваній частині позовних вимог, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про неповідомлення його про розгляд справи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що останній, з урахуванням положень частини третьої статті 130 ЦПК України, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду (а. с. 163, 167).
Доводи заявників про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.
Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994  року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від  27  вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального 
і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2023 року було зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року до закінчення касаційного провадження, дія цього рішення, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України, підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_3  та  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Позняк Олександр Миколайович, залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним залишити без змін.
 
Поновити дію постанови Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                  М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                             А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов