ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/2907/23                Головуючий суддя І інстанції Бабенко Ю. П.
Провадження № 22-ц/818/1608/24        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року                                                                м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Мальованого Ю.М., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 січня 2024 року, по цивільній справі № 644/2907/23, за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
У травні 2023 року Акціонерне товариство Комерційного банку «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, проте відповідач порушив умови договору та ухилявся від погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого виникла вказана заборгованість. Оскільки відповідач умови кредитного договору не виконував, за ним перед банком виникла сума заборгованості, яка станом на 20.02.2023 року становить в загальному розмірі 32892 грн. 26 коп., яка складається з наступного: 25942 грн. 34 коп. – заборгованість за кредитом; 6949 грн. 92 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. В добровільному порядку відповідач не погашає наявну заборгованість.
На підставі вищевикладеного, банк просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 26.12.2018 року у розмірі 32892 грн. 26 коп. станом на 20.02.2023 року та судові витрати по справі.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 січня 2024 року було частково задоволено позов.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» кошти за анкетою-заявою від 26.12.2018 року у розмірі 25445 грн. 86 коп. 
Компенсовано Акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 2076 грн. 37 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В задоволенні інших позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_2  просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вказав, що він дійсно був клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та мав пенсійну та кредитну платіжні картки. Всередині квітня 2021 року невідомими особами з банківської картки ПАТ «ПриватБанк» були викрадені грошові кошти в розмірі 27000 грн., зокрема шляхом збільшення кредитного ліміту по картці та отримання кредиту на зазначену суму коштів в готівковій формі. 
Зазначив, що13.05.2021 року ВП № 1 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області за його заявою за фактом крадіжки грошових коштів було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. 08.06.2021 року та 19.02.2022 року відповідачем на адресу позивача були направлені листи із зазначенням фактів крадіжки з його картки невідомими особами грошових коштів та заявлено прохання про надання інформації про те коли, ким та за яких обставин було отримано грошові кошти в сумі 27000 грн. за платіжною кредитною карткою ОСОБА_2 . При цьому, як вказує відповідач, грошові кошти він не отримував, вказані кошти були викрадені шахрайським шляхом третіми особами, на яких і має покладатися відповідальність щодо їх повернення, в свою чергу він вжив всіх наявних заходів для припинення протиправних дій. 
Зауважує, що банк не провів службове розслідування за його зверненням, не встановлено всі обставини події. З урахуванням правових висновків, наведених постанові від 20 липня 2022 року по справі № 521/20764/20 (провадження № 61-4665св22) та у постанові КЦС ВС від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 (провадження № 61-8249св23), суд касаційної інстанції зазначив, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є "слабкою" стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Натомість, ухвалюючи рішення від 31 січня 2024 року у справі №644/2907/23, суд 1-ї інстанції вищенаведені норми матеріального права, а також правові висновки суду касаційної інстанції щодо їх правильного застосування - не врахував, та оскаржуване судове рішення мотивував виключно припущеннями позивача та власними припущеннями, які позивачем не були доведені належними та допустимими доказами, та, безпідставно посилався на необхідність доведення відповідачем вказаних фактів та обставин.
Зазначає, що надана позивачем Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка підписана ним 26.12.2018 року, не містить посилання на номер кредитного договору та номер кредитної картки, що дало б підстави стверджувати, що відповідач шляхом підписання Анкети-заяви від 26.12.2018 року приєднався до Умов та правил надання банківських послуг банку з метою укладення саме кредитного договору, а не будь-якого іншого. При поданні позовної заяви та при зазначені аргументації заявлених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» жодним чином не зазначено про вищевказані факти та обставини щодо неправомірного заволодіння грошовими коштами з карткового рахунку заповідача третіми особами, неналежні заходи безпеки та програмного убезпечення Банку, та про інші факти та обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення судом даної справи.
Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції із посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, свої висновки мотивував тим, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, а в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції.

Згідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 грудня 2018 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що не спростовується відповідачем. За змістом підписаної заяви відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Разом з цим, анкета-заява, підписана відповідачем 26.12.2018 року, не містить даних про кредитний ліміт, вид та строк дії картки, на яку кредитний ліміт було встановлено, розмір відсотків, пільгові умови або будь-яка інша інформація про умови кредитування. 
Як вбачається з довідки Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_3 (договір б/н), були здійснені наступні операції:
старт карткового рахунку, дата проведення 14.11.2019 року, № 4149439015638061, 14.11.2019 року кредитний ліміт- 15000 грн. (примітка: встановлення кредитного ліміту); 14.11.2019 року кредитний ліміт 15000 грн. (примітка: зменшення кредитного ліміту); 21.01.2920 року кредитний ліміт: 25000 гривень (примітка: збільшення кредитного ліміту); 30.01.2020 року кредитний ліміт: 5000 гривень (примітка: зменшення кредитного ліміту); 04.12.2020 року кредитний ліміт: 6000 гривень (примітка: збільшення кредитного ліміту); 14.04.2021 року кредитний ліміт: 15000 гривень (примітка: збільшення кредитного ліміту); 14.04.2021 року кредитний ліміт: 8000 гривень (примітка: зменшення кредитного ліміту); 15.04.2021 року кредитний ліміт: 30000 гривень (примітка: збільшення кредитного ліміту); 16.04.2021 року кредитний ліміт: 15000 гривень (примітка: зменшення кредитного ліміту); 19.04.2021 року кредитний ліміт: 27000 гривень (примітка: збільшення кредитного ліміту); 05.05.2021 року кредитний ліміт: 50000 гривень (примітка: збільшення кредитного ліміту); 05.05.2021 року кредитний ліміт: 27000 гривень (примітка: зменшення кредитного ліміту); 18.08.2021 року кредитний ліміт: 27000 гривень (примітка: зменшення кредитного ліміту); 19.08.2021 року кредитний ліміт: 27000 гривень (примітка: зменшення кредитного ліміту); 30.08.2021 року кредитний ліміт: 27000 гривень (примітка: зменшення кредитного ліміту); 07.09.2021 року кредитний ліміт: 0.00 гривень (примітка: зменшення кредитного ліміту) (а.с.10).
Згідно довідки Банку за кредитним договором №б/н відповідачу були надані наступні кредитні картки: номер картки НОМЕР_1 , дата відкриття 14.11.2019, термін дії 09/23; номер картки НОМЕР_2 , дата відкриття 15.04.2021, термін дії 02/25; номер картки НОМЕР_3 , дата відкриття 05.05.2021, термін дії 03/25 (а.с.11). 
Позивачем додано до матеріалів справи витяг із Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» та копія Умов та Правил надання банківських послуг.
Також позивачем додано до позовної заяви Паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачем 05.05.2021 року, а не на час підписання анкети-заяви 26 грудня 2018 року. В цьому Паспорті зазначено, що зазначена в ньому інформація зберігає чинність та є актуальною до 20.05.2021 року, тобто протягом періоду з 05.05.2021 року по 20.05.2021 року.
Згідно даних банківської виписки по картковому рахунку підтверджується, що відповідач протягом 2019-2021 років користувався коштами банку та частково погашав заборгованість (а.с.9). 
Отже, судом встановлено, що відповідач отримував кошти банку шляхом користування кредитною карткою, на яку було встановлено кредитний ліміт, який змінювався.
Судом встановлено, що анкета-заява, підписана відповідачем 26.12.2018 року, не містить даних про кредитний ліміт, вид та строк дії картки, на яку кредитний ліміт було встановлено, розмір відсотків, пільгові умови або будь-яка іншу інформацію про умови кредитування. Вказана анкета – заява лише свідчить про те, що відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, який міститься в матеріалах даної справи, не визнається відповідачем та не містять його підпису, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.12.2018 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Долучений представником позивача Паспорт споживчого кредиту (а.с.14-17) не спростовує зазначені вище висновки суду, оскільки Паспорт споживчого кредиту був підписаний відповідачем 05.05.2021 року, а не на час підписання анкети-заяви 26 грудня 2018 року. В цьому Паспорті зазначено, що наявна в ньому інформація зберігає чинність та є актуальною до 20.05.2021 року, тобто протягом періоду з 05.05.2021 року по 20.05.2021 року. З виписки за договором (а.с.9) видно, що в період з 05.05.2021 року по 20.05.2021 року відповідач кошти банку не отримував і ними не користувався, як не користувався ними і надалі, крім тог, що 09.06.2021 року переказав на свою карту 313.57 грн.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами у визначеному розмірі, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Враховуючи вищенаведене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ "ПриватБанк" дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів", про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03.07.2019 року.
Таким чином, судом встановлено, що між сторонами по справі не було укладено кредитний договір 26 грудня 2018 року шляхом підписання ОСОБА_2 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Згідно ч. 2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Беручи до уваги вимоги частини другої статті 530 ЦК України, що фактично отримані та використані ОСОБА_2 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що свідчить про порушення прав АТ КБ «ПриватБанк», слід зробити висновок, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
З матеріалів справи вбачається та неспростоване відповідачем, що 26.12.2018 року він звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг і підписав Анкету-заяву, на підставі якої отримав можливість користуватися кредитними коштами. Відповідачу видавались кредитні картки, встановлювався кредитний ліміт. Відповідач користувався карткою, отримуючи від Банка кредитні кошти з власної ініціативи, частково здійснював погашення отриманих коштів, що вбачається з виписки із банківського рахунку на його ім`я.
Враховуючи транзакції за випискою по рахунку відповідача, за винятком тих надходжень та списань, які не були погоджені сторонами та умови яких відсутні в підписаній анкеті-заяві, з 26.12.2018 року ОСОБА_2 фактично повернув 150505 грн. 96 коп. та фактично використав 175951,82 грн. 
Неповернення позичальником отриманих коштів за вимогою Банку свідчить про порушення прав позивача, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача на користь позивача отриманих відповідачем та використаних ним коштів за Анкетою-заявою від 26.12.2018 року у розмірі 25445 грн. 86 коп. В частині стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих позивачем відсотків суд відмовляє.
Доводи скарги ОСОБА_2 про заволодіння його коштами в сумі 27000 грн. невідомими особами, судова колегія відхиляє, з огляду на наступне.
Відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що всередині квітня 2021 року невідомими особами з банківської картки ПАТ «ПриватБанк» були викрадені грошові кошти в розмірі 27000 грн., зокрема шляхом збільшення кредитного ліміту по картці та отримання кредиту на зазначену суму коштів в готівковій формі. 13.05.2021 року ВП № 1 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області за його заявою за фактом крадіжки грошових коштів було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. 08.06.2021 року та 19.02.2022 року відповідачем на адресу позивача були направлені листи із зазначенням фактів крадіжки з його картки невідомими особами.
Однак, як вбачається з відповіді АТ КБ «ПриватБанк» на звернення ОСОБА_2 , було встановлено, що 28.04.2021 року за рахунком, який належить ОСОБА_2 , був здійснений переказ коштів. При здійсненні переказу були коректно введені номер картки, термін її дії та CVV2 код. Після чого транзакція була підтверджена 3Dsecure, який надсилався на фінансовий телефон. Грошові кошти були зняті в банкоматі, при знятті коштів був правильно введений ПІН-код картки (а.с.103-104).
Постановою про закриття кримінального провадження від 14.05.2021 року встановлено, що органом досудового розслідування проводилося досудове розслідування за заявою ОСОБА_2 , було встановлено, що потерпілому ОСОБА_2 матеріальної шкоди завдано не було, так як грошові кошти були кредитними, в свою чергу АТ КБ «ПриватБанк» заблокував банківську картку «Універсальна», «Для виплат», що належать ОСОБА_2 з заборгованістю у розмірі 26997 грн. Постановою дізнавача СД ВП № 1 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області кримінальне провадження було закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. ( а. с. 143-144)
Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується із доводами представника позивача, що здійсненню відповідачем операцій 28.04.2021 року передувало успішне проходження ним авторизації, а саме введення реквізитів карти та отримання та введення ОТП-паролю, що підтверджує особисте бажання клієнта на здійснення операцій та запобігає виконання операцій шахрайським шляхом. Беручи до уваги, що факт крадіжки коштів не підтверджений належними і допустимими доказами, що кримінальне провадження за фактом крадіжки закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, суд вважає аргументи відповідача про те, що кошти з його картки були викрадені, не доведеними. 

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення вимог позивача, та стягнув з відповідача на користь позивача отримані відповідачем та використані ним кошти у розмірі 25445 грн. 86 коп. 

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Відповідних клопотань ОСОБА_2 не було заявлено до суду. Доказів відповідно до своїх заперечень суду не надано.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 31 січня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 11 червня 2024 року.

Головуючий                                                          В.Б. Яцина.

Судді                                                                 І.В. Бурлака.        

                                                                                                                                                                               Ю.М.Мальований.