Номер провадження: 22-ц/813/2092/24 
Справа № 522/17131/21
Головуючий у першій інстанції Суворова О. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                               Назарової М.В.,
суддів:                                       Лозко Ю.П., Кострицького В.В.,
за участю секретаря                Лупши В.В.,
учасники справи: позивачка (відповідачка за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , відповідач (позивач за зустрічним позовом) – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2023 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Суворової О.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про порушення зобов`язання та відшкодування збитків і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, 

                                       в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, згодом змінивши предмет позову, та який мотивувала тим, що 30 червня 2021 року позивачка уклала договір купівлі-продажу належного їй приміщення площею 235,5 кв.м, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін ціна продажу складала - 2 444 462 грн. Відповідно до умов цього договору сплата за належне їй майно відбувалася у три етапи. Перша сума у розмірі 828 175 грн була сплачена на момент підписання договору, друга сума у розмірі 828 175 грн повинна була бути сплачена 30 липня 2021 року та третя сума у розмірі 788 112 грн повинна була бути сплачена 30 серпня 2021 року. 30 липня 2021 року на виконання умов договору відповідач сплатив суму у розмірі 828 175 грн, про що вона надала відповідачу нотаріально посвідчену заяву. 25 серпня 2021 року позивачка надіслала рекомендованим листом відповідачу повідомлення про місто та час останнього розрахунку. 30 серпня 2021 року на виконання умов договору вона прибула до приватного нотаріуса Ковальскої В.В., де знаходилася з 10:00-17.00 год, що підтверджує нотаріальне свідоцтво, але відповідач не з`явився для розрахунків. Таким чином, відповідач порушив взяте на себе зобов`язання. Оскільки позивачка не має свого житла та проживає у домі сина з його родиною, що їй не зручно, вона прийняла рішення придбати своє житло. З цією метою вона уклала попередній договір на придбання собі житла та сплатила забезпечувальній платіж у розмірі 270 000 грн. Договір купівлі-продажу згідно попереднього договору повинен був бути укладений 31 серпня 2021 року. Укладаючи цей договір, позивачка розраховувала на отримання від відповідача 30 серпня 2021 року суми у розмірі 788 112 грн, проте останній порушив своє зобов`язання і не розрахувався з нею, через що вона не змогла укласти договір купівлі-продажу в обумовлені строки, втратила забезпечувальний платіж та з підстави невиконання відповідачем зобов`язання вона отримала збитки. Також порушення зобов`язання з боку відповідача завдали їй моральної шкоди у вигляді не спроможності придбати самостійне житло, які вона оцінює у розмірі 78 811 грн, у зв`язку з чим із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. 610-612 ЦК України просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь за порушення зобов`язання, яке виявилося в його невиконанні суму 788 112 грн, відшкодування збитків в розмірі 270 000 грн, моральну шкоду в розмірі 78 811 грн та судові витрати.
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 просив у задоволенні позову ОСОБА_1 до нього повністю відмовити, судові витрати покласти на позивача, оскільки вважає їх безпідставними, надуманими, необґрунтованими, жодним чином не доведеними, належними та допустимими доказами.
Ухвалою суду від 23 листопада 2022 року заяву відповідача в особі свого представника адвоката Григоренка О.В. про повернення розгляду справи в стадію підготовчого провадження задоволено. Прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів у розмірі 38 538,00 грн та судового збору за подання зустрічного позову у розмірі 992,40 грн, який обґрунтований тим, що ОСОБА_2 вважає, що 30 липня 2021 року він сплатив ОСОБА_1 готівкою 828 175,00 грн, що посвідчено нотаріусом, тобто 30 червня 2021 року при укладанні основного договору, сторони переглянули умови щодо договірної ціни нежитлового приміщенні та зменшили її з 3,2 млн. грн. до 2,4 млн. грн, згідно цих домовленостей ОСОБА_5 сплатив ОСОБА_1 2 483 000,00 грн, а саме: 
18 травня 2021 року – 826 650,00 грн (еквівалент 30 000 дол.США);
30 червня 2021 року – 828 175,00 грн (еквівалент 30 000 дол.США);
30 липня 2021 року - 828 175,00 грн (еквівалент 30 000 дол.США).
Тому відповідач ОСОБА_5 вважає, що він не тільки повністю виконав всі грошові зобов`язання за основним договором від 30 червня 2021 року, а й переплатив ОСОБА_1 – 38 538,00 грн (2 483 000,00-2 444 462,00), які остання набула і зберігає без достатніх на те підстав, а отже вони, на думку ОСОБА_5 , підлягають поверненню, оскільки в добровільному порядку ОСОБА_1 повертати кошти ОСОБА_5 наміру не має.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2023 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про порушення зобов`язання та відшкодування збитків задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму в розмірі в сумі 788 112 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 6419,23 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2023 року як необґрунтоване, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, скасувати в частині відмови первісному позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 відшкодування збитків в розмірі 270 000 грн та стягнення моральної шкоди в розмірі 78 811 грн, а в іншій частині рішення суду вважає законним та обґрунтованим.
Доводами апеляційної скарги є необґрунтоване неврахування судом того, що саме у зв`язку із неотриманням ОСОБА_1 від ОСОБА_2 повного розрахунку за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30 червня 2021 року позивачка вимушена була відмовитися від укладення нотаріального договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_6 за попереднім договором від 02 липня 2021 року, що є збитками для позивачки в розумінні вимог ст. 611, 612 ЦК України; судом при вирішенні спору не були застосовані норми статті 22 ЦК України та ст. 12, 81, 76, 214 ЦПК України щодо доказування по справі та завдань цивільного судочинства і ролі в такому головуючого, оскільки суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про допит свідка ОСОБА_6 , показання якого є вагомим доказом підтвердження збитків, чим суд порушив норми процесуального права; так само судом під час відмови у стягнення моральної шкоди не враховано, що на протязі практично двох років позивачка, 1940 року народження, у віці 83 років вимушена звертатися до суду за захистом своїх прав.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшов.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду спраив.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
З апеляційної скарги вбачається, що позивачем рішення оскаржується лише в частині відмови первісному позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в розмірі 270 000 грн та стягнення моральної шкоди в розмірі 78 811 грн.
В іншій частині рішення суду не є предметом апеляційного перегляду.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 наголошено щодо принципу заборони повороту до гіршого відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення).
Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.
Тому, переглядаючи рішення суду в частині позовних вимог первісного позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в розмірі 270 000 грн та стягнення моральної шкоди в розмірі 78 811 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 31 червня 2021 року між громадянкою України ОСОБА_7 та громадянином Ізраїлю ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстроченням платежу, згідно якого продавець передав у власність, а покупець приймає у власність нежитлове приміщення за номером 1, загальною площею 235,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж нежитлового приміщення здійснюється за суму 2 444 462,00 грн, з яких 828 175,00 грн покупець сплатив продавцю до підписання цього договору з урахуванням граничної суми розрахунків готівкою, а решту цієї суми покупець зобов`язується сплатити продавцю у гривнях у безготівковій формі наступним чином, а саме: 828 175 грн до 30 липня 2021 року та 788 112,70 грн до 30 серпня 2021 року. Сторони домовились, що факт повного розрахунку за цим договором підтверджується Договором про розрахунок, підписи на якому засвідчуються нотаріально. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальською В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 481, 482 (т. 1 а.с. 2-3).
ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_2 , що відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу від 30 червня 2021 року запропоновано йому прибути до приватного нотаріуса Ковальської В.В. за адресою: м.Одеса, вул.Канатна, 10 – 30 серпня 2021 року о 10:00 год. для повного розрахунку за цим договором та укладенням Договору про розрахунок, що підтверджується повідомленням від 25 серпня 2021 року (т. 1 а.с. 6).
Дане повідомлення направлено ОСОБА_5 рекомендованим поштовим повідомленням, про що наявна квитанція від 25 серпня 2021 року (т. 1 а.с. 7).
Свідоцтвом від 30 серпня 2021 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ковальська В.В. посвідчила, що ОСОБА_1 30 серпня 2021 року з 10:00 год до 17:00 год. знаходилась в приміщенні офісі приватного нотаріуса за адресою: АДРЕСА_2 , особу ОСОБА_1 встановлено, вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 624 (т. 1 а.с. 9).
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 суму в розмірі 788 112 грн, суд виходив із обґрунтованості позовних вимог в наведеній частині протягом розгляду справи та вимог ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 628, ст. 655, ч. 1 ст. 691, ст. 692, ч. 1 ст. 694, ст. 525, ч. 1 ст. 526, ст. 610 ЦК України, оскільки укладений між сторонами договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстроченям платежу від 31 червня 2021 року є чинним, не визнавався нікчемним, а відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та у обумовлений сторонами договору строк (до 30 серпня 2021 року) не сплатив позивачці вказану суму.
Рішення в цій частині відповідачем за первісним позовом не оскаржується.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в розмірі 270 000 грн, суд виходив із того, що попередній договір від 02 липня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , нотаріально не посвідчений, а тому факт передачі зазначеної суми позивачем не знайшов свого підтвердження.
Переглядаючи рішення суду в наведеній частині за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
У частині другій статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Водночас законодавець передбачив, що такий перелік не є вичерпним та надав право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина третя статті 16 ЦК України). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Правомірний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми права у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Однією з таких вимог є вчинення правочину у формі, встановленій законом.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.
Відповідно до частини першої статті 635 ЦК попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі.
Згідно зі статтею 657 ЦК договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Оскільки позивачкою не було надано суду попереднього договору купівлі-продажу житла між нею та третьою особою, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, то передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 270 000 грн є авансом, який підлягає поверненню, а не завдатком, на що вона помилково посилається.
За змістом наведених норм ЦК завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання, чого по теперішній справі не встановлено.
Враховуючи наведене та положення статті 570 ЦК України, колегія суддів вважає, що сума, яка названа позивачкою забезпечувальним платежем, фактично є авансом та підлягає поверненню за рахунок особи, яка його отримала, оскільки доказів дотримання сторонами умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме укладення договору купівлі-продажу, на виконання якого передано кошти, суду не надано.
Посилання заявниці на те, що саме з вини відповідача сторони не уклали основний договір, а тому позивачка за первісним позовом втратила право вимагати повернення коштів, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.
Натомість, вимоги про стягнення з відповідача такої суми могли бути задоволені (у разі доведеності та обґрунтованості) лише якщо такий платіж був би завдатком за укладеним в належній формі договором купівлі-продажу житла.
Щодо тверджень заявниці, що судом при вирішенні спору не були застосовані норми статті 22 ЦК України та ст. 12, 81, 76, 214 ЦПК України щодо доказування по справі та завдань цивільного судочинства і ролі в такому головуючого, оскільки суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про допит свідка ОСОБА_6 , показання якого є вагомим доказом підтвердження збитків, чим суд порушив норми процесуального права, то таке є помилковим власним тлумаченням позивачкою норм процесуального та матеріального права, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Отже, ненадання позивачкою попереднього договору купівлі-продажу житла виключає доведення обставин укладення такого договору показаннями свідка, оскільки таке не є допустимим доказом по справі.
Що стосується доводів апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, то таке також не заслуговує на увагу та не спростовує правильних висновків суду в наведеній частині.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частини перша - третя статті 23 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.
Отже, само по собі невиконання покладеного на особу цивільно-правовим договором обов`язку не свідчить про наявність моральної шкоди. Її розмір тощо, оскільки таке підлягає доведенню на загальних підставах.
Натомість, позивачкою вказаний процесуальний обов`язок не виконаний, відповідні докази не надані, а її посилання у позовній заяві на неспроможність придбати самостійного житла не підтверджені належними та допустимими доказами.
Будь-яких інших обґрунтувань моральної шкоди позивачкою не зазначено, а суд самостійно не може таке відшукувати.
Посилання ОСОБА_1 на її похилий вік та вимушеність звертатися до суду лише в апеляційній скарзі не може бути взято до уваги, оскільки вказані підстави були відсутні у позовних заявах.
Отже, такі доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду про необґрунтованість позову в цій частині.
Будь-яких інших доводів апеляційна скарга не містить.
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Оскаржуване судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно застосовано до правовідносин норми матеріального права, повно та всебічно досліджено матеріали справи та прийнято обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог про відшкодування збитків в розмірі 270 000 грн та стягнення моральної шкоди в розмірі 78 811 грн.
Рішення суду в наведеній частині відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

                               п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 11 червня 2024 року.

Головуючий                                                                М.В. Назарова

Судді:                                                                                      В.В. Кострицький 
 
       Ю.П. Лозко