П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  682/743/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Мотонюк Т.Я.  
Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
31 травня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Курка О. П.  Боровицького О. А. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора СРПП ВП ШРУП ГУНП в Хмельницькій області лейтенанта поліції Поліщука Олексія Романовича, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та визнання дій та бездіяльності протиправними, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 зхвернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора СРПП ВП ШРУП ГУНП в Хмельницькій області лейтенанта поліції Поліщука Олексія Романовича, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та визнання дій та бездіяльності протиправними.
В обґрунтування поданого позову зазначено, що вважає, що оскаржувана постанова винесена всупереч вимогам законодавства України, без всебічного та повного з`ясування всіх обставин справи, які необхідні для об`єктивного розгляду справи, оскільки прав дорожнього руху не порушував, а дії та бездіяльність відповідача є протиправними, тому така постанова є незнаною та підлягає скасуванню.
Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Ухвалою суду від 13.05.2024 справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 03.03.2024 об 11 год. 21 хв. в приміщенні Славутського ВП інспектором СРПП ВП ШРУП ГУНП в Хмельницькій області лейтенантом поліції ОСОБА_2 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД № 112989, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 340 грн.
Із спірної постанови серії БАД № 112989 від 03.03.2024 вбачається, що 03.03.2024 о 09 год. 07 хв. у м.Славута, вул.Площа Шевченка, водій ОСОБА_1 здійснив зупинку ближче 10 м. до виїзду з прилеглої території, а саме 3 м., чим порушив п.15.9 "и" ПДР України, що зафіксовано на бодікамеру №1130113677/35 (а.с. 10).
Вважаючи прийняту постанову протиправною, позивач звернувся з позовом до суду для її скасування.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що до матеріалів справи відповідачем ОСОБА_2 додано матеріали відеофіксації подій, які мали місце 03.03.2024. Так, додані відеофайли повністю спростовують аргументи, висловлені в позовній заяві. Факт зупинки водія ОСОБА_1 ближче 10 м. до виїзду чітко зафіксовано на відео. Окрім того, відеофайлами зафіксовано дотримання процедури щодо розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, однак ОСОБА_1 почав голосно кричати, сперечатися, всілякими способами заважати працівнику поліції у встановлено порядку провести розгляд справи на місці зупинки, а також категорично відмовився від підписання будь-яких документів та залишив місце вчинення правопорушення. Зазначені обставини підтверджують, що дії працівника поліції відповідають вимогам Правил дорожнього руху, Кодексу адміністративного судочинства України та Кодексу України про адміністративні правопорушення, а відтак підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Положеннями ст.9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушення (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст.23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Згідно із ст.14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.
Пунктом 1.9. Правил дорожнього руху передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п.15.1 ПДР, зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.
Згідно із п.15.9 "и" ПДР України забороняється зупинка ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.
Частиною 1 ст.122 КУпАП передбачено відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжкам.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги стосовно безпідставності винесення оскаржуваної постанови, колегія суддів враховує наступне.
Так, доводи апеляційної скарги практично зводяться до того, що при складанні оскаржуваної постанови працівниками поліції було порушено процедуру розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності, а саме: відсутні будь-які докази на підтвердження вчинення адміністративного правопорушення; позивачу не роз`яснено права та обов`язки особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, не надано можливості скористатися правовою допомогою, про що заявляв позивач. 
З даного приводу судом першої інстанції вірно встановлено, що в оскаржуваній постанові, відповідачем наведено посилання на доказ, якими обґрунтовується рішення, винесене останнім про накладення на позивача адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КпАП України, а саме: зазначено, що до постанови додається відеозапис бодікамери № 1130113627/35.
До матеріалів справи відповідачем ОСОБА_2 додано матеріали відеофіксації подій, які мали місце 03.03.2024, які були досліджені судом першої інстанції, а також колегією суддів у ході апеляційного розгляду справи. Так, додані відеофайли повністю підтверджують факт зупинки водія ОСОБА_1 ближче 10 м. до виїзду із прилеглої території.
Крім того, відеофайлами зафіксовано, процедуру розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, зокрема, коли поліцейські підійшли до автомобіля ОСОБА_1 , представилися йому, повідомили про здійснення відеофіксації та вказали на вчинене ним адміністративне правопорушення. В свою чергу, ОСОБА_1 почав голосно кричати, сперечатися, всілякими способами заважати працівнику поліції у встановлено порядку провести розгляд справи на місці зупинки. Не зважаючи на перешкоди ОСОБА_1 працівник поліції вказав на вчинене правопорушення, роз`яснив ОСОБА_1 його права, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП та повідомив про розгляд справи, але ОСОБА_1 категорично відмовився від підписання будь яких документів та залишив місце вчинення правопорушення.
На противагу зазначеним обставинам, в апеляційній скарзі не наведено достатніх аргументів, які б вказували на недостовірність або недопустимість доказів, якими підтверджується вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.122 КУпАП, а відтак доводи апелянта в цій частині відхиляються за безпідставністю.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції, що дії працівника поліції відповідають вимогам Правил дорожнього руху, Кодексу адміністративного судочинства України та Кодексу України про адміністративні правопорушення, а адміністративне стягнення накладене правомірно.
Щодо доводів скаржника про те, що відповідач порушив процесуальний порядок розгляду справи, а саме інспектором не було надано можливості скористатися правовою допомогою адвоката, суд апеляційної інстанції зважає на таке.
Так, доводи апеляційної скарги позивача фактично зводяться до того, що йому не було забезпечено реалізацію його права на отримання правової допомоги, що, на його переконання, є підставою для скасування оскаржуваної постанови.
На переконання колегії суддів, доводи апелянта ґрунтуються на помилковому трактуванні положень ст.268 КУпАП, оскільки позивач безпідставно ототожнює своє право на отримання правової допомоги з обов`язком відповідача забезпечити йому участь/консультацію такого адвоката під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності.
Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи "Максименко проти України" обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи.
Судовою колегією враховується, що санкція ч.1 ст.122 КУпАП не передбачає застосування адміністративного арешту. Отже, відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, а тому подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.
Водночас, судова колегія звертає увагу на те, що законом не визнана обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення.
Більше того, матеріалами справи не підтверджується позиція апелянта, що під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП  інспектора СРПП ВП ШРУП ГУНП в Хмельницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_2 вчинялися будь-які дії, які б могли трактуватися колегією суддів як перешкоди у реалізації позивачем права на отримання позивачем правової допомоги.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що в ході апеляційного розгляду справи не встановлено допущення посадовою особою відповідача порушення процесуального порядку розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, що було б достатньою підставою для скасування оскаржуваної постанови.
Положення ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 
          
Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Курко О. П.    Боровицький О. А.