УХВАЛА
 
06 червня 2024 року
м. Київ
 
справа № 509/1752/19
 
провадження № 61-7857ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лідовця Р. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - адвоката Леванюк Тетяни Володимирівни, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду                             від 11 квітня 2024 рокуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , державного реєстратора комунального підприємства «Овідіопольське РБТІ» Литвиненко Світлани Ігорівни, державного кадастрового реєстратора Міськрайонного управління в Овідіопольському районі                                              та м. Чорноморськ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Гладкого Романа Івановича, треті особи: ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, про зобов`язання вчинити певні дії та визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , державного реєстратора комунального підприємства «Овідіопольське РБТІ» Литвиненко С. І., державного кадастрового реєстратора Міськрайонного управління в Овідіопольському районі та м. Чорноморськ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Гладкого Р. І., треті особи:                                            ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру в Одеській області                                  (далі - ГУ Держгеокадастру в Одеській області), про зобов`язання вчинити певні дії та визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.
 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 грудня                          2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду                             від 11 квітня 2024 року, позов ОСОБА_2 задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 відновити межі її земельної ділянки площею 0,20 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка), кадастровий номер 5123781300:03:001:1349 за адресою:                      АДРЕСА_1 , встановлені актом прийомки-передачі на зберігання межових знаків                                          від 11 травня 2010 року на підставі технічної документації ПП «Геозем»                                      від 2010 року.
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Овідіопольське РБТІ» Литвиненко С. І. про державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на земельну ділянку №38472567 від 01 грудня                    2017 року.
Визнано незаконними дії державного кадастрового реєстратора щодо внесення виправлених відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки загальною площею 0,20 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5123781300:03:001:1349 за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 та до Поземельної книги Відділу Держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області та зобов`язано державного кадастрового реєстратора видалити ці відомості.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
У травні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 та її представника - адвоката                            Леванюк Т. В., на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області                             від 13 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 квітня               2024 року.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що копію повного тексту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції представник заявника - адвокат Леванюк Т. В. отримала засобами електронного зв`язку 01 травня 2024 року.
 
Згідно із частиною першою та другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
З огляду на те, що оскаржувана постанова Одеського апеляційного суду прийнята 11 квітня 2024 року (повний текст судового рішення складено 30 квітня                        2024 року), тому останнім днем на касаційне оскарження судового рішення,                                є 30 травня 2024 року.
 
Строк на касаційне оскарження заявником не пропущено, оскільки згідно                                    з поштовим штемпелем на конверті касаційна скарга ОСОБА_1 та її  представника - адвоката Леванюк Т. В., відправлена до Верховного Суду                          27 травня 2024 року, тому підстави для вирішення клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення відсутні.
 
Однак, касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції, оскільки у порушення пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.
 
Касаційна скарга містить квитанцію про часткову сплату ОСОБА_1 судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 3 073,60 грн.
 
Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року. 
 
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) судовий збір справляється                                     у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову                                      та у фіксованому розмірі.
 
Станом на 01 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 1 921 грн.
 
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України                             «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом)                                за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Судове рішення, яке оскаржує заявник, свідчить про існування трьох вимог немайнового характеру.
 
Пунктом 2 частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» визначено,  що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
 
Отже, ставка судового збору, що підлягала сплаті позивачем при зверненні до суду складала 2 305,20 грн (1 921 грн * 0,4) * 3 = 2 305,20 грн).
 
Згідно з підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви                  і скарги в розмірі оспорюваної суми та складає 4 610,40 грн (2 305,20 грн * 200% =                        4 610,40 грн).
 
Оскільки ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 073,60 грн, то їй необхідно доплатити судовий збір за подання касаційної скарги додатково у розмірі 1 536,80 грн.
 
Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до ГУК у м. Києві/Печерс.            р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA288999980313151207000026007, код класифікації доходів бюджету: 22030102, найменування податку, збору, платежу «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».
 
Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ,          що підтверджує його сплату. 
 
Подана касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята касаційним судом, оскільки вона не відповідає формі і змісту касаційної скарги, визначених статтею 392 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає касаційну скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи                             в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
 
Проте заявником не зазначено відповідних відомостей щодо себе.
 
За таких обставин, заявнику необхідно подати до Верховного Суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 ЦПК України та надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи.
 
Також касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята судом касаційної інстанції, оскільки у порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, заявником у касаційній скарзі не вказано підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)                     статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
Абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного                                   у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції                                  в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до абзаців першого, другого пункту 5 частини другої                                                       статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу                        в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення                    пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права щодо якої відсутній висновок та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
 
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду                                         від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19.
 
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                               є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується                       з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо:
1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід,                        і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні;
4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу;
5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;
6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції;
8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або
2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу,                                     що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або
3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або
4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 узагальнено посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України,                         що унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Отже, ОСОБА_1 необхідно надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги, в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)                                             статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.
 
Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення її недоліків.
 
Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, статтею 6 Закону України                «Про судовий збір», Верховний Суд

 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - адвоката Леванюк Тетяни Володимирівни, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду                             від 11 квітня 2024 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                              Р. А. Лідовець