ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/8244/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Волковицької  Н.  О.,
секретар судового засідання Лихошерст І. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео Лайф Компані»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2023 (колегія суддів: Шапран В. В. - головуючий, Андрієнко В. В., Буравльов С. І.) та рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 (суддя Андреїшина І. О.)
за позовом Приватного акціонерного товариства «Укрмонтажспецкомплект»
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео Лайф Компані»
2. Приватного підприємства «Спенсер»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1. ОСОБА_1 , 2. ОСОБА_2 
про визнання недійсним договору оренди та застосування наслідків його недійсності
за участю:
позивача: Василевич Д.  С. (адвокат)
відповідач-1: Подольський В.  О. (адвокат),
ВСТАНОВИВ:
1.          Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1.          Приватне акціонерне товариство «Укрмонтажспецкомплект» звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео Лайф Компані» (далі - відповідач-1), Приватного підприємства «Спенсер» (далі - відповідач-2), у якому просило:
- визнати недійсним договір оренди нерухомого майна від 08.12.2022, який укладений між позивачем та відповідачем-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Валігурою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 534;
- визнати припиненою суборенду нерухомого майна, а саме частини цілісного майнового комплексу, розташованого за адресами: АДРЕСА_1 , розміщеного на земельних ділянках з кадастровими номерами 8000000000:66:237:0007 та 8000000000:79:376:0002, зокрема, нежитлової будівлі нежитлової будівлі загальною площею 3978,8 кв. м, з яких в суборенду передано 1971,9 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_4, та розміщеної на земельній ділянці кадастровий номер: 8000000000:79:376:0002, і нежитлових будівель загальною площею 7356,9 кв. м, з яких в суборенду передано 3660,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_3, та розміщених на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:66:237:0007;
-скасувати державну реєстрацію права користування (суборенди) відповідачем-2 внесеного в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, про що здійснено запис про інше речове право за №  48651010.
1.2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладений на порушення вимог законодавства, оскільки він спрямований на завдання позивачу шкоди і як наслідок доведення до банкрутства, що є підставою для визнання його недійсним у судовому порядку.
2.          Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.09.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2023, позов задоволено повністю.
2.2.          Судові рішення мотивовані тим, що оскаржуваний договір укладено від позивача головою правління ОСОБА_1 з відповідачем-1, у якому засновниками є акціонери позивача, внаслідок чого для позивача наступили негативні наслідки у вигляді позбавлення єдиного джерела отримання прибутку, звільнення усіх працівників, за виключенням голови правління, неможливості розрахунку за зобов`язаннями, у тому числі, перед державою.
3.          Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи
3.1.          У касаційній скарзі заявник просить скасувати вищевказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
3.2.          На обґрунтування касаційної скарги заявник посилався на те, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вважає, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладено у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №  627/1761/16, від 26.05.2023 у справі №  905/77/21, від 22.02.2021 у справі №  910/11116/19, від 04.05.2023 у справі №  910/13639/21, від 25.06.2020 у справі №  924/233/18, від 04.03.2021 у справі №  908/1879/17 від 15.09.2020 у справі №  912/2771/19, від 18.07.2018 у справі№  357/6663/16, від 19.01.2022 у справі №  911/841/20, від 04.03.2021 у справі №  908/1879/17, від 15.09.2020 у справі №  912/2771/19, від 02.10.2018 у справі №  910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №  917/1307/18, від 04.12.2019 у справі №  917/2101/17. Суди не дослідили зібрані у справ докази, безпідставно відхилили клопотання відповідача про призначення експертизи, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи; суди встановили обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів.
3.3.          Подані позивачем письмові пояснення від 15.03.2024, не можуть бути прийняті до розгляду виходячи із наступного.
3.4.          Частиною першою статті 295 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
3.5.          У даній справі ухвалою Верховного Суду від 19.02.2024 учасникам справи було встановлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 08.03.2024. Проте письмові пояснення, які за своєю суттю є відзивом, надіслані засобами електронного зв`язку 15.03.2024, тобто поза межами зазначеного строку.
3.6.          Згідно частини 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
3.7.          Відповідно до положень частини 1 статті 118 вказаного Кодексу право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
3.8.          Отже поза межами вказаного строку право на подачу письмових пояснень відсутнє.
3.9.          На підставі викладеного, письмові пояснення залишені судом без розгляду, оскільки вони були подані після закінчення строку, наданого для їх подання, без наявності поважних причин.
3.10.          19.04.2024 до Верховного Суду надійшло клопотання позивача про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача-1 в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частиною другою статті 287 ГПК України.
4.          Мотивувальна частина
4.1.          Суди встановили, що відповідно до статуту позивача він заснований на основі установчого договору від 19.12.1994, рішення загальних зборів організації орендарів (протокол №  15 від 17.11.1994), протоколу №  9 про перетворення Орендного підприємства «Укрмонтажспецкомплект» у Закрите акціонерне товариство «Укрмонтажспецкомплект» та згідно з рішенням установчих зборів Акціонерного товариства «Укрмонтажспецкомплект», що оформлено протоколом №  1 від 21.12.1994. Позивач є правонаступником всіх прав та обов`язків Орендного підприємства «Укрмонтажспецкомплект», зареєстрованого Дніпровською держадміністрацією 17.03.1992.
4.2.          Також встановлено, що позивач є власником нерухомого майна - цілісного майнового комплексу, розташованого за адресами: АДРЕСА_1 , розміщеного на земельних ділянках за кадастровими №8000000000:66:237:0007; 8000000000:79:376:0002, на підставі договору купівлі-продажу державного майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Долговою З.  М. 31.05.1994, зареєстрованого в реєстрі за №  2у-851, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Куксовою М.  С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 28.11.2022, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2663582480000; номер запису про право власності: 48549389 (далі за текстом - майновий комплекс).
4.3.          Пунктом 7.2 статуту позивача визначено, що загальні збори (акціонерів) мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції правління товариства.
4.4.          Відповідно до пунктів 8.4.16 статуту позивача до виключної компетенції наглядової ради товариства, серед іншого, належить питання прийняття рішення про вчинення значних правочинів, у випадках якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства.
4.5.          Правління здійснює управління поточною діяльністю товариства і є його виконавчим органом (п. 9.1 статуту) та до його компетенції належить вирішення всіх питань, пов`язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради (п. 9.2 статуту).
4.6.          Відповідно до пунктів 9.3.4-9.3.6 статуту позивача, голова правління та члени правління обираються наглядовою радою товариства. Голова правління організовує роботу правління та має право без довіреності діяти від імені товариства, в тому числі представляти інтереси товариства, вчиняти правочини від імені товариства.
4.7.          З 01.02.2007 посаду голови правління товариства обіймав ОСОБА_1 , повноваження якого були припинені рішенням позачергових дистанційних зборів акціонерів товариства, що оформлені протоколом від 17.03.2023 та відповідно до наказу голови правління позивача №  17/03-2 про звільнення ОСОБА_1 від 17.03.2023.
4.8.          З 17.03.2023 головою правління позивача є ОСОБА_3 .
4.9.          Посаду фінансового директора позивача, відповідно до наказу №  3-к від 19.01.2021, з 20.01.2021 по 01.12.2022 обіймала ОСОБА_2 , яка також є одним із акціонерів товариства.
4.10.          У вересні 2022 року голова Наглядової ради ОСОБА_4 повідомив голові правління та акціонерам про необхідність скликання та проведення загальних зборів з метою вирішення нагальних питань, а саме: щодо затвердження результатів діяльності товариства у 2018, 2019, 2020 та 2021 роках щодо обрання нового складу Наглядової ради товариства, обрання голови правління товариства та затвердження нової редакції статуту товариства.
4.11.          Суди встановили, що діючий на той час склад Наглядової ради товариства не мав кворуму для прийняття рішення щодо скликання та проведення загальних зборів акціонерів товариства, з причини смерті двох членів Наглядової ради, акціонери позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виступили ініціаторами проведення загальних зборів акціонерів. Про скликання й проведення позачергових загальних зборів акціонерів позивача, які мали відбутися 02.12.2022, та на яких, крім іншого, мало бути вирішено питання про припинення повноважень голови правління товариства, були повідомлені всі акціонери та голова правління.
4.12.          При цьому встановлено, що за твердженнями позивача, з середини жовтня 2022 року голова правління ОСОБА_1 будучи обізнаним про майбутнє звільнення та діючи недобросовісно та нерозумно, вступив у домовленість з фінансовим директором/акціонером товариства - ОСОБА_2 та акціонером товариства - ОСОБА_6 , які чітко усвідомлювали, що підконтрольний їм голова правління буде звільнений, оскільки їх голосів не вистачить на зборах для втримання його на посаді, організували схему збагачення за рахунок завдання фінансових збитків товариству, переведення прибутків товариства на підконтрольну юридичну особу, зокрема, шляхом передачі в оренду належного товариству майнового комплексу за неринковими цінами афілійованій юридичній особі та подальшої здачі в суборенду такого майна за цінами, що у 10-кратному розмірі перевищують розмір платежів, які отримує за користування його майном товариство.
4.13.          22.11.2022 колишній голова правління позивача ОСОБА_1 направив Публічному акціонерному товариству «Національний депозитарій України» заяву, в якій заперечив факт отримання ним 03.10.2022 вимоги акціонерів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про скликання та проведення загальних зборів позивача.
4.14.          На підставі цього Публічне акціонерне товариство «Національний депозитарій України» припинило надання послуг за договором №  153 від 29.10.2022 на надання послуг щодо дистанційного проведення загальних зборів акціонерів позивача, які мали відбутися 02.12.2022.
4.15.          Позивач вказував, що 02.12.2022 позачергові загальні збори акціонерів позивача, на яких, серед іншого, мало бути вирішено питання про припинення повноважень голови правління товариства ОСОБА_1 , були зірвані.
4.16.          01.12.2022 головою правління ОСОБА_1 від імені позивача, як орендодавцем, був укладений з відповідачем-1 в особі представника ОСОБА_6 договір оренди нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Валігурою Г.  В. та зареєстрований в реєстрі за №499.
4.17.          08.12.2022 наведений вище договір оренди, згідно з додатковим договором, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Валігурою Г.  В. та зареєстрованим в реєстрі за №532 було розірвано.
4.18.          08.12.2022 головою правління ОСОБА_1 від імені позивача, як орендодавцем, було укладено із відповідачем-1 в особі представника ОСОБА_6 новий договір оренди нерухомого майна, який зареєстрований в реєстрі за №  534, предметом якого є частина майнового комплексу, а саме: частина нежитлової будівлі площею 3934,7 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (далі - частина майнового комплексу); частина нежитлової будівлі площею 7337,3 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (далі - частина нежитлової будівлі).
4.19.          Згідно з пунктом 1.1 оскаржуваного договору оренди, орендодавець зобов`язався передати, а орендар прийняти у строкове платне користування (оренду) частину майнового комплексу, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер 800000000:79:376:0002 та частину нежитлової будівлі розташованої на земельній ділянці кадастровий номер 800000000:66:237:0007.
4.20.          Відповідно до пункту 3.1 договору оренди, щомісячна плата за користування об`єктом оренди становить 5833,33 грн.
4.21.          Термін дії договору за погодженням сторін складає 10-ть років, який встановлений з 08.12.2022 до 08.12.2032 включно (пункт 5.2 договору).
4.22.          Пунктом 2.4.3 договору оренди унормовано, що орендар має право передавати об`єкт оренди в суборенду без згоди орендодавця.
4.23.          За повідомленням позивача, станом на час звернення до суду нежитлові приміщення у складі майнового комплексу здаються відповідачем-1 у суборенду третім особам за щомісячною оплатою щонайменше 170,00 - 250,00 грн за 1 кв.м орендованої площі, тоді як згідно договору оренди щомісячна плата за 1 кв.м становить 0,52 копійки (5833,33 грн за 11272 кв.м).
4.24.          Позивач зазначав, що колишній голова правління ОСОБА_1 передавши майже весь майновий комплекс за договором оренди, тим самим позбавив позивача прибутків від господарської діяльності та права користування майном на 10 років. Наслідком чого стала неспроможність позивача сплатити податки та збори, заробітну плату працівникам, що фактично призвело до банкрутства позивача, про що колишній голова правління ОСОБА_1 повідомив всіх акціонерів листом №6 від 03.02.2023.
4.25.          Також встановлено, що у лютому 2023 року відповідач-1 (засновником та директором якого є ОСОБА_6 ) подало до суду заяву про відкриття провадження у справі про банкрутство позивача, але ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2023 у справі №  910/2056/23 відмовлено у відкритті провадження у справі про банкрутство позивача, з огляду на відсутність доказів щодо безспірності вимог кредитора.
4.26.          Крім того встановлено, що згідно звітів про оцінку майна, складених суб`єктом оціночної діяльності Приватним підприємством «Консалтингова група Агро-Експерт» на замовлення позивача, ринкова вартість станом на 08.12.2022 частини нежитлової будівлі, без урахування ПДВ, становить 47572200 грн, а частини майнового комплексу, без урахування ПДВ, становить 107195000,00 грн.
4.27.          Наведені звіти про оцінку майна, а також визначена ними вартість нерухомого майна позивача, відповідно до рецензій, складених 16.06.2023 рецензентами - членами експертної ради Всеукраїнської асоціації фахівців оцінки - оцінювачами, визнано такими, що у цілому відповідають вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але мають незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.
4.28.          Суди встановили, що загальна ринкова вартість цілісного майнового комплексу, за виключенням 63,7 кв.м., станом на 08.12.2022 без урахування ПДВ складала 154767200,00 грн.
4.29.          Відповідно до фінансових звітів позивача вартість активів позивача станом на 31.12.2021 складає 7086400,00 грн. Чистий дохід позивача за вказаний період становив 6206400 грн, а за попередні звітні роки, зокрема, у 2020 році він складав 4892800,00 грн, у 2019 році - 5488800,00 грн, у 2018 році - 4640600,00 грн. Відтак, 25% від вартості активів позивача станом на 31.12.2021 складає 1771600,00 грн, тоді як загальна ринкова вартість цілісного майнового комплексу, за виключенням 63,7 кв.м., станом на 08.12.2022 становить 154767200,00 грн.
4.30.          Згідно відомостей, відображених у базі даних SMIDA станом на 4 квартал 2022 року (в період укладення оскаржуваного договору оренди), акціонерами позивача, яким належить більше 5% статутного капіталу, були: ОСОБА_6 (якому належало 71896 акцій, що становить 20,00% статутного капіталу); ОСОБА_2 (якій належало 35643 акцій, що становить 9,9152% статутного капіталу); ОСОБА_7 - НОМЕР_1 акцій, що становить 20,00% статутного капіталу); ОСОБА_5 (якому належало 179752 акцій, що становить 50,0033% статутного капіталу).
4.31.          За інформацією відображеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 08.12.2022 засновниками відповідача-1 є ОСОБА_2 , розмір частки якої становить 990,00 грн, тобто, 99% частки статутного капіталу, яка також є директором цього товариства, та ОСОБА_6 , розмір частки якого 10,00 грн, що відповідно складає 1% статутного капіталу.
4.32.          Зі змісту довіреності, на підставі якої ОСОБА_6 укладено оскаржуваний договір оренди, вбачається, що остання на його ім`я видана директором відповідача-1 ОСОБА_2 , діючою на підставі протоколу №  1 зальних зборів засновників цього товариства від 02.09.2014 та наказу №  1 від 03.09.2014.
4.33.          Суди встановили, що оскаржуваний договір оренди є значним правочином, який укладено без погодження із загальними зборами акціонерів позивача і на момент його укладення, орендар був обізнаний про наявність обмежень щодо укладення значного правочину.
4.34.          17.03.2023 позачерговими дистанційними загальними зборами акціонерів позивача прийняті рішення про: - затвердження річних звітів позивача за 2018 рік з наступними показниками: активи станом на 31.12.2018 - 5788,8 тис грн, чистий прибуток - 104,6 тис грн; за 2019 рік - активи станом на 31.12.2019 - 5915,2 тис грн, чистий прибуток - 76,8 тис грн; за 2020 рік - активи станом на 31.12.2020 - 6522,4 тис грн, чистий прибуток - 97 тис грн; за 2021 рік активи - 7086,4 тис грн, чистий прибуток - 11,1 тис грн; - про направлення прибутку отриманого позивачем за період з 2018 по 2021 року на його розвиток; - про припинення повноважень голови правління ОСОБА_1 та обрання головою правління ОСОБА_3 ; - про переобрання наглядової ради, а також про відмову у схваленні оскаржуваного договору оренди, які оформлені протоколом без номеру, підписи голови та секретаря, на якому 17.03.2023 посвідчені Ісаєнко О.  В, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.
4.35.          17.03.2023 новообраним головою правління позивача на виконання рішення позачергових загальних зборів, оформлених протоколом від 17.03.2023, прийнято наказ №17/03-2 про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління.
4.36.          Наполягаючи на задоволенні позову, позивач вказував, що колишній голова правління ОСОБА_1 , знаючи про майбутнє звільнення, уклав спірний договір оренди всупереч інтересам позивача та на його шкоду, що вбачається з наступного: занижена орендна плата (5833,33 грн/місяць за оренду площі у розмірі 11272 кв.м); не застосування індексації до орендної плати; розмір орендної плати не переглядається протягом дії договору; відсутність обов`язку страхувати предмет оренди; відсутність порядку використання амортизаційних відрахувань; проведення будь-яких перепланувань або поліпшень без згоди позивача внаслідок чого взагалі є ризик втрати нерухомого майна, зокрема через можливість створення такими діями нового об`єкту нерухомого майна (п. 4.1 договору); обов`язок позивача компенсувати зроблені відповідачем-1 поліпшення, виходячи з того, що ці поліпшення робляться в інтересах відповідача-1 (п. 4.2 договору); відсутність порядку відновлення об`єкту оренди; право орендаря передавати об`єкт оренди в суборенду без згоди орендодавця (п. 2.4.3 договору); відсутність права односторонньої відмови від договору або розірвання (п. 5.2. договору) - строк дії договору 10 років (п. 9.1 договору); покладення на орендодавця обов`язку сплати податків та зборів.
4.37.          Заперечуючи проти позову, відповідач-1 посилався на те, що договір оренди не є значним правочином, а тому до нього не застосовуються приписи ч. ч. 2, 4 ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства»; відповідач-1 належним чином виконував зобов`язання за договором на що вказує підписаний між сторонами акт звірки взаємних розрахунків за період з 08.12.2022 по 23.03.2023, лист про перезарахування, а також внесення орендної плати на депозит нотаріуса (у зв`язку з відмовою позивача приймати грошові кошти перераховані в якості оплати орендної плати); позивачем не доведено обставин, які могли б свідчити про те, що ОСОБА_1 діяв недобросовісно або нерозумно в частині управління товариством.
4.38.          Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
4.39.          Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).
4.40.          Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
4.41.          Статтею 774 вказаного Кодексу регламентовано, що передання наймачем речі у володіння та користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1). Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму (ч. 2). До договору піднайму застосовуються положення про договір найму (ч. 3).
4.42.          Суди встановивши, що оскаржуваний договір укладено головою правління позивача ОСОБА_1 з відповідачем-1, в якому засновниками є акціонери позивача, котрим спільно станом на момент вчинення оскаржуваного договору належало 107539 акцій, що становить 29,9152% частки статутного капіталу позивача, суди дійшли висновку, що для позивача наступили негативні наслідки у вигляді позбавлення єдиного джерела отримання прибутку, звільнення усіх працівників, за виключенням голови правління, неможливості розрахунку за зобов`язаннями, у тому числі перед державою, як наслідок настання його неплатоспроможності, що свідчить про наявність умислу, домовленості представників сторін під час укладення договору щодо переслідування власних інтересів всупереч інтересам позивача.
4.43.          Колегія суддів погоджується з наведеними висновками судів, оскільки із встановлених ними обставин справи вбачається, що рішення загальних зборів акціонерів позивача про надання згоди голові правління на укладення спірного правочину не приймалося, цей договір є значним та підпадає під спеціальну процедуру регулювання, яка встановлена законодавством, ринкова вартість нерухомого майна, що є предметом договору оренди перевищує 25 % вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності позивача, відповідач-1 був обізнаний про наявність обмежень у голови правління на укладення цього договору, позивач не схвалював спірний договір, тому він не може бути підставою для виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків позивача.
4.44.          При цьому, встановивши, що спірний договір оренди нерухомого майна є недійсним, суди дійшли висновку, що договір суборенди припиняється одночасно з припиненням договору оренди, незалежно від підстав його припинення, тобто виключається можливість дії договору суборенди, так як дія договору суборенди поза межами договору оренди суперечить правовій природі суборенди.
4.45.          Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильними, так як договір оренди нерухомого майна внаслідок визнання його судом недійсним не може бути правовою підставою для виникнення цивільних прав у позивача для передачі відповідачу-2 в суборенду нерухомого майна і як наслідок державної реєстрації права користування на це майно за відповідачем-2.
4.46.          За таких обставин висновки судів про задоволення позовних вимог є законними та обґрунтованими.
4.47.          Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
4.48.          Відповідно до положень частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, є не лише неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, можливість касаційного оскарження судових рішень із посиланням у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виникає у поєднанні із виключними випадками передбаченими у пункті 1 цієї норми, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, на що у касаційній скарзі посилався у даній справі, що переглядається у касаційному порядку, позивач, а також у поєднанні із іншими виключними випадками передбаченими у пунктах 2, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, які, за наявності до того підстав, мають зазначатися скаржниками у касаційній скарзі.
4.49.          Отже, для розгляду касаційної скарги у межах підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України необхідно встановити, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму права, всупереч наявним висновкам Верховного Суду щодо застосування такої норми у правовідносинах, які є подібними зі справою, яка розглядається.
4.50.          З викладеного вбачається, що наявність лише неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права без підтвердження виключних випадків, передбачених у пунктами 1, 2, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не є правовою підставою для касаційного оскарження та касаційного перегляду судових рішень, що також вбачається із положень статті 296 ГПК України.
4.51.          Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
4.52.          Верховний Суд зауважує, що справи, на які посилається скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження, стосуються інших обставин, які не можна вважати релевантними щодо відносин у справі №  910/8244/23.
4.53.          Щодо доводів скаржника з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України (застосування норми права без урахування висновків Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі №  627/1761/19), то вони стосуються порушень норм процесуального права, який припустився суд апеляційної інстанції.
4.54.          Висновки Верховного Суду у наведеній справі зроблено в обґрунтування мотивувальної частини постанови щодо дослідження доказів у кожній справі, з урахуванням конкретних обставин справи, і не є правовим висновком про те, як саме повинні застосовуватися норми процесуального права у подібних правовідносинах.
4.55.          Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини.
4.56.          Колегія суддів зазначає, що висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 26.05.2023 у справі №  905/77/21, від 22.02.2021 у справі №  910/11116/19, від 04.05.2023 у справі №  910/13639/21, від 25.06.2020 у справі №  924/233/18, від 04.03.2021 у справі №  908/1879/17, від 15.09.2020 у справі №  912/2771/19, від 02.10.2018 у справі №  910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №  917/1307/18, від 04.12.2019 у справі №  917/2101/17 щодо застосування норм права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними із правовідносинами у справі №  910/8244/20, що розглядається.
4.57.          Посилаючись на наведені постанови суду касаційної інстанції, скаржник фактично намагається довести, що суди невірно встановили обставини у справі, яка переглядається на підставі здійсненої ними оцінки доказів у їх сукупності, та спонукає Верховний Суд до їх переоцінки.
4.58.          Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів віднесені до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №  373/2054/16-ц).
4.59.          Крім того слід зазначити, що у постанові від 26.05.2023 у справі №  905/77/21 спірні правовідносини виникли із здійснення публічної закупівлі, а висновки суду на відміну від справи, що переглядається у касаційному порядку, стосувалися витребування майна з володіння відповідача.
4.60.          Отже, висновок щодо застосування норм права, який викладений у наведених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, стосується правовідносин, які не є подібними.
4.61.          За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою заявника у цій частині підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.
4.62.          З урахуванням викладеного клопотання позивача про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача-1 в частині виключного випадку касаційного оскарження, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, підлягає задоволенню.
4.63.          Інші, наведені у касаційній скарзі постанови Верховного Суду, скаржником не визначені як виключні випадки касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.
4.64.          Щодо доводів скаржника про наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, який (пункт), зокрема, відсилає до пунктів 1, 3, 4 частини третьої статті 310 цього Кодексу, колегія суддів зазначає таке.
4.65.          Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; суд необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
4.66.          У даній справі, що переглядається у касаційному порядку, апеляційний суд встановив, що наявні у справі докази вказують на обґрунтованість позовних вимог, оскільки спірний договір був укладений головою правління з перевищенням наданих йому повноважень та за відсутності рішення загальних зборів акціонерів, що є підставою для визнання його недійсним.
4.67.          Із оскаржених судових рішень вбачається, що суди дослідили докази наявні в матеріалах справи і за результатами їх досліджень суди дійшли своїх правових висновків.
4.68.          У касаційній скарзі заявник посилається на те, що судом першої інстанції, всупереч нормам процесуального закону щодо змагальності сторін, було залишено без задоволення клопотання про призначення експертизи.
4.69.          Суд першої інстанції своє рішення щодо відхилення цього клопотання відповідача-1 послався на те, що клопотання подане з порушенням процесуального строку, дані процесуальні дії занесені до протоколу судового засідання.
4.70.          Крім того, відповідач-1 посилається на те, що ним було подано до суду апеляційної інстанції клопотання про призначення експертизи, проте, суд апеляційної інстанції відхилив його із посиланням на те, що в суді першої інстанції його було подано з пропуском строку на подання.
4.71.          При цьому у касаційній скарзі відповідач-1 як на підставу порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права посилається на загальні положення ГПК України.
4.72.          Згідно пункту 3 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
4.73.          Із доводів, наведених у касаційній скарзі, та із судових рішень у цій частині касаційного оскарження, не вбачається, що суди необґрунтовано відхилили клопотання про призначення експертизи.
4.74.          Отже, із наведених доводів правових підстав для скасування судових рішень не вбачається.
4.75.          Посилання скаржника на те, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів, є безпідставними.
4.76.          Верховний Суд наголошує, що допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з передбачених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.
4.77.          Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №  903/34/22.
4.78.          Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Тягар доведення недопустимості доказу покладено на особу, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.
4.79.          Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20.09.2022 у справі №  910/3493/21, від 16.03.2021 у справі №  905/1232/19, від 02.03.2021 у справі №  922/2319/20, від 16.02.2021 у справі №  913/502/19, від 13.08.2020 у справі №  916/1168/17.
4.80.          Натомість скаржник у поданій касаційній скарзі взагалі не зазначив, який саме доказ він вважає недопустимим, як і не обґрунтував того, в чому саме проявилося порушення судами положень статті 77 ГПК України, зокрема, щодо закону, з порушенням якого отримано оцінені судом докази, та/або підтвердження обставин іншими засобами доказування, а не певними засобами доказування, які відповідно до законодавства повинні підтверджувати фактичні обставини справи
4.81.          Отже, доводи скаржника у цій частині не підтвердилися під час касаційного розгляду, що виключає правові підстави для скасування судових рішень.
4.82.          Доводи, викладені у касаційній скарзі, за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою зібраним у справі доказам та встановленим на їх підставі обставинам справи, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і встановлених судами обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував.
4.83.          Відповідно до положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
4.84.          Таким чином, оскільки доводи, викладені в касаційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, скаржником не доведено неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення ними норм процесуального права при винесенні оскаржуваної постанови, підстав для її скасування немає. Тому касаційна скарга в іншій частині підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін.
4.85.          Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" ГПК України, судові витрати за подання касаційної скарги належить покласти на скаржника.
Керуючись статтями 240, 296, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео Лайф Компані» залишити без задоволення.
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео Лайф Компані» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2023 в частині виключного випадку касаційного оскарження, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України у справі №  910/8244/23 закрити.
В решті постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2023 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                      Г. М. Мачульський

Судді                                                                                Є. В. Краснов

                                                                                Н. О. Волковицька