Дата документу 08.05.2024 Справа № 336/13117/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 336/13117/23
Провадження №22-ц/807/1090/24 
Головуючий в 1-й інстанції – Дацюк О.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 20 березня 2024 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,- 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 вказавши, що з відповідачем мають малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки відповідач добровільно матеріальну допомогу надавав у розмірі 1/4 частини доходу шляхом зарахування коштів на картковий рахунок позивача, але з серпня 2022 року почав сплачувати кошти в сумі 2500 гривень без погодження із позивачем, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини доходу (заробітку) відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2024 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що у справі є належні та допустимі докази того, що дитина проживає із позивачем. 

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2024 року це 302800,00 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн. (3028,00 грн. Х 100 = 302 800 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.08.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб та після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Згідно зі свідоцтвом про народження, батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

За відомостями Департаменту реєстраційний послуг ЗМР ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 04.07.2000 року по теперішній час. ОСОБА_2 з 21.11.2006 року та ОСОБА_3 з 18.04.2015 року по теперішній час зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачем також надано виписку згідно з якою у період з 06.07.2019 року до 24.09.2023 року ОСОБА_2 щомісячно перераховував грошові кошти в різних сумах.

До уточненого позову ОСОБА_1 долучено копію довідки про фактичне місце проживання особи без реєстрації від 05.01.2024 року, видану головою правління ОСББ «Авраменка 14/5» за якою ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом із донькою ОСОБА_3 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 без реєстрації, а також копію акту про встановлення факту проживання громадянина від 05.01.2024 року в якому зазначено, що Головою ОСББ «Авраменка 14/5» в присутності сусідів-свідків проведено обстеження квартири АДРЕСА_4 та внаслідок обстеження виявлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживають за даною адресою без державної реєстрації місця проживання.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 в тексті позовної заяви посилається на проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею, однак зазначені доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, адже відповідно до отриманих судом відомостей з Департаменту реєстраційних послуг ЗМР малолітня ОСОБА_3 зареєстрована проживаючою за адресою: АДРЕСА_2 , тобто за однією адресою з батьком – відповідачем по справі ОСОБА_2 , натомість як позивач зареєстрована за іншою адресою. Позивачем до позову не долучено отриманого в установленому порядку від державного органу доказу на підтвердження проживання дитини разом з нею, оскільки голова правління ОСББ не наділений повноваженнями на підтвердження факту проживання особи за певною адресою, а особи, якими підписано акт від 05.01.2024 року, в якості свідків в ході розгляду цивільної справи не допитувались, тому суд не може врахувати перелічені документи як належний доказ спільного проживання матері з дитиною та перебування дитини її утриманні.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст. 181 СК України, встановлено, що за  рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого та рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідачем у справі не спростовано того, що він не має змоги сплачувати аліменти на дитину у заявленому позивачем розмірі. 

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зібраними у справі доказами встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_3 на час звернення її матері – ОСОБА_1 до суду із даним позовом проживала разом з нею. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що сам по собі факт реєстрації місця проживання дитини за адресою батька не доводить факт не перебування дитини на утриманні матері та, відповідно, не є підставою для відмови у позові. В той же час, відповідач не спростував вказані обставини.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вказані вимоги законодавства та встановлені під час розгляду справи обставини, судова колегія доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача.

Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 грудня 2023 року (дата звернення позивача до суду із позовом) і до досягнення дитиною повноліття.

Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що у відповідності до приписів статей 192,201 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України - частина шоста статті 141 ЦПК України.

Відповідно пункт 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Врахувавши підстави звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до закону, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви 1073,60 грн та апеляційної скарги в розмірі 1610, 40 грн, а всього 2684 грн слід стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2024 року у цій справі скасувати, прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів– задовольнити.

Стягнути з  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 грудня 2023 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 2684 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 8 травня 2024 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                        С.В. Кухар

Судді:                                                                І.В. Кочеткова

                                                                       Г.С. Подліянова