КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ
 
03 червня 2024року
 
м. Київ
 
справа №760/21001/20
 
провадження №22-ц/824/3141/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Судді-доповідача:     Гуля В.В.
суддів:                         Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», Акціонерного товариства «Українська Залізниця», третя особа ОСОБА_2 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», АТ «Українська Залізниця», третя особа ОСОБА_2 . 
29 вересня 2023 року, позивач подала заяву про зміну розміру позовних вимог, в якій просила стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» невиплачену частину страхового відшкодування в розмірі 2 125 грн 76 коп., з АТ «Українська Залізниця» майнову шкоду розмірі 16 849 грн 95 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Вирішити питання розподілу судових витрат.
Свої позовні вимоги мотивував тим, що 06 лютого 2020 року  о 16 год. 30 хв. о вул. Котельникова, 2/14 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Шкода» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням   ОСОБА_2 , виконуючи свої обов`язки як найманий працівник АТ «Українська залізниця», та автомобілем позивача марки «Дачія» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . У результаті якого був пошкоджений автомобіль «Дачія».
Постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року   ОСОБА_2 визнано винним у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді.
Звітом № 68/02-20 від 05 березня 2020 року визначено вартість матеріального збитку в розмірі 20 226 грн 91 коп. Вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 34 291 грн. 40 коп.
Відповідно до заяви позивачки, яка була подана до ПАТ «СК «Українська страхова група»,  їй було виплачено 16 357 грн 54 коп. страхового відшкодування. Тобто частина страхового відшкодування в розмірі 3 869 грн. 37 коп. не виплачена.
 На підставі звіту № 68/02-20, , на користь позивача підлягає стягненню різниця між вартістю відновлювального ремонту та страховим відшкодуванням, в розмірі 14 064 грн 49 коп.
Вказала що позивачці було завдано моральної шкоди, тому має бути відшкодування у розмірі 10 000 грн.
На підставі викладеного та посилаючись на норми статтей 4, 5, 19, 27, 175, 177, 185 ЦПК України, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 позов задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (м. Київ, вул. Івана Федорова, 32, літера А) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) невиплачене страхове відшкодування в розмірі 2125 гривень 76 копійок, вартість експертного дослідження в розмірі 1100 гривень, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 гривень, вартість проведення судової експертизи в розмірі 4077 гривень та судовий збір у розмірі 420 гривень 40 копійок.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) майнову шкоду в розмірі 16849 гривень 95 копійок, на відшкодування моральної шкоди 3000 гривень, вартість експертного дослідження в розмірі 1100 гривень, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 гривень, вартість проведення судової експертизи в розмірі 4077 гривень та судовий збір у розмірі 420 гривень 40 копійок.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду, представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» - Пешков О.О. 13 листопада 2023 року подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позовних вимог, що перевищують 99 грн 71 коп. Скасувати рішення в частині стягнення витрат на складання Звіту № 68/02-20 від 05 березня 202 року. Змінити в частині розподілу судових витрат між сторонами та покласти судові витрати на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду, є незаконним і необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Також апелянт зазначив, що відповідно до висновку експерта № CE-19/111-23/22064-АВ від 30 червня 2023 року, сума страхового відшкодування складає 18 483 грн 30 коп. Отже враховуючи податок на додану вартість, сума страхового відшкодування, яку має сплатити відповідач становить 16 457 грн. 25 коп., було сплачено 16 357 грн 54 коп. тобто відшкодуванню підлягає 99 грн 71 коп. тому відсутні правові підстави для відшкодування ОСОБА_1 податку на додану вартість. 
Зауважує, що позивачем подано нову позовну вимогу, а саме витрати на складання звіту № 68/02-20 від 05 березня 2020 року, який було виготовлено на замовлення позивачки в розмірі 2 200 грн, було заявлено з порушенням норм процесуального права.
Зазначає що сума правничої допомоги не відповідає складністю справи, є завищеною та не може перевищувати 2 000 грн, також, судом першої інстанції не вірно та без належних розрахунків був виконаний розподіл судових витрат.
Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України  розгляд справи здійснюється  у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до  пункту першого частини першої статті 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що зі змісту позовної заяви вбачається, що 06 лютого 2020 року  о 16 год. 30 хв. о вул. Котельникова, 2/14 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Шкода» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням   ОСОБА_2 , виконуючи свої обов`язки як найманий працівник АТ «Українська залізниця», та автомобілем позивача марки «Дачія» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . У результаті якого був пошкоджений автомобіль «Дачія».
Власником автомобіля марки «Шкода» є АТ «Українська Залізниця», ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «Шкода» та скоїв дорожньо-транспортну пригоду, перебуваючи в трудових відносинах з АТ «Українська Залізниця» під час виконання ним трудових обов`язків, що підтверджується наказом (розпорядженням) № 443/ос від 19 грудня 2019 року про прийняття на роботу, наказом № ЦДЗ-009 від 18 березня 2020 року та подорожнім листом № 46 від 06 лютого 2020 року.
Цивільно-правова відповідальність  ОСОБА_1 застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформленого полісом № АО/4456535.
ОСОБА_1 07 лютого 2020 року звернулась до ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування Відповідно до Звіту № 68/02-20 від 05 березня 2020 року про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу марки «Дачія», вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу складає 20 226 грн. 91 коп.
10 лютого 2020 року до ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось АТ «Українська Залізниця» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду.
Відповідно до Звіту № 2287 від 21 лютого 2020 року про оцінку вартості (розміру) збитку проведеного ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Дачія» з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу без урахування ПДВ складає 16 357 грн. 54 коп. 26 березня 2020 року 
ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» було складено розрахунок суми страхового відшкодування та страховий акт № ДКЦВ-19510.
27 березня 2020 року ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 16 357 грн. 54 коп. 
Відповідно до Звіту № 68/02-20 від 05 березня 2020 року відповідно до якого вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу складає 20 226 грн 91 коп., а повна вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 34 291 грн 40 коп.
Після проведення експертизи, висновком експерта № СЕ-19/111-23/22064-АВ від 30 червня 2023 року було встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Дачія», станом на 06 лютого 2020 року складає 18 483 грн. 30 коп., а вартість відновлювального ремонту автомобіля станом на 06 лютого 2020 року становить 35 333 грн 25 коп.
Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що за основу рішення необхідно взяти висновок судової автотоварознавчої експертизи, оскільки при її призначенні експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Судова експертиза проводилась експертом, який має відповідну фахову підготовку, при її проведенні експерту надавались матеріали цивільної справи. Висновок судової експертизи кореспондується з іншими доказами по справі та не суперечить їм.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню з ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» підлягає частина недоплаченого страхового відшкодування в розмірі 2125 гривень 76 копійок (18483,30 - 16357,54 = 2125,76), що є вартістю відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу. Позивачу були спричинені душевні страждання, оскільки пошкоджено її майно, майнову шкоду відповідачем у добровільному порядку не відшкодовано, що поглиблює страждання позивача. При визначені розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує те, що тяжких наслідків у результаті дорожньо-транспортної пригоди для позивача не настало, тому з огляду на засади розумності та справедливості дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині в сумі 3000 гривень. Також, позивачем наданий суду акт № 68/02-20 від 05 березня 2020 року на підтвердження вартості витрат за проведення експертного дослідження, а тому суд вважає, що вимога про стягнення з відповідачів на користь позивача 2200 гривень (по 1100 гривень з кожного) підлягає задоволенню. Таким чином, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 гривень.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Згідно з ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Частиною 1 ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
У п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).
В абзаці 3 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Вищевказані правові висновки  також було викладено Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №337/1673/16-ц та постанові від 20 червня 2019 року у справі № 362/5422/15.
Отже, системний аналіз ст.ст. 22, 988, 1166, 1192, 1194 ЦК України та ст. ст.22, 28, 29, 36 Закону дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі обов`язок відшкодувати ту частину витрат, які необхідні для проведення ремонту автомобіля, які не увійшли до страхової виплати, покладається на особу, яка завдала шкоду, у загальному порядку.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №205/7747/18, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).  Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Також, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).
Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Тобто, положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.
У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц  вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Щодо доводів апелянта про те, що відсутні правові підстави для відшкодування ОСОБА_1 податку на додану вартість, суд зазначає наступне.
 У постанові від 28 лютого 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає ПДВ, в межах суми страхового відшкодування. У разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілим, а спрямовуються на придбання у платника ПДВ послуг з ремонту, заміщення, відтворення застрахованого об`єкта, які мають бути використані в процесі його ремонту, то розрахунок суми виплати на таке придбання здійснюється з урахуванням сум ПДВ, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком.
У постанові від 19 вересня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду висловив такі правові висновки: всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов`язані компенсацією страховиком збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об`єктом оподаткування ПДВ. В зв`язку з цим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, що підлягає до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі (пункт 36.4 статті 36 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове 23 Спори, пов`язані зі страховими правовідносинами Дайджест судової практики ВС страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), ПДВ не нараховується, окремим рядком не виділяється і страховики не є платниками ПДВ по таких операціях. У разі, якщо страхові суми спрямовуються безпосередньо на придбання у платника ПДВ послуг з ремонту, заміщення, відтворення застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, що мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум ПДВ, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах. Зазначені зобов`язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ. У випадку непроведення фактичного ремонту транспортного засобу, податкові зобов`язання не виникають.
Позивачем не було надано суду доказів сплати ремонту транспортного засобу на підприємстві яке було платником ПДВ, та просила стягнути кошти на особистий рахунок. 
Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/111-23/22064-АВ вартість матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу становить 18 483,30 грн. з урахуванням ПДВ.
Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України). 
Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла до висновку про те, що відсутні правові підстави для відшкодування ОСОБА_1 податку на додану вартість, оскільки сума страхового відшкодування без урахування ПДВ становить 16 457,25 грн і не пов`язана з проведеним ремонтом авто, до якого включено ПДВ.
Разом з тим відповідно до матеріалів справи страховиком було сплачено на користь позивача 16 357,54 грн і не пов`язана з проведеним ремонтом авто, до якого включено ПДВ.
Отже стягненню підлягає сума в розмірі 99,71 грн (16 457,25 - 16357,54 грн).
Щодо доводів апелянта про те, що сума правничої допомоги не відповідає складності  справи, є завищеною та не може перевищувати 2 000 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина восьма, дев`ята статті 139 ЦПК України).
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн, оскільки суду надані всі необхідні докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Зокрема матеріали справи містять Договір про надання юридичних послуг № 10/05/20-ЮП/IL, відповідно до пункту 4.1 За послуги надані Страховим юристом, замовник сплачує кошти в розмірі, який зазначається в Додатку №1 до цього договору.
Відповідно до Акту виконаних робіт №1 відповідно до договору № 10/05/20-ЮП/IL від 06 травня 2020 року, юрист виконав , а замовник прийняв та оплатив юридичні послуги, а саме: Юридична консультація замовника 1 год. - 1 000 грн, вивчення документів, наданих замовником 1 год. - 1 000 грн, підготовка та подання до суду позовної заяви 5 год. - 5 000 грн. Замовник сплатив, а юрист отримав кошти за надані послуги: 8 000 грн
Виходячи з наведеного суд дійшов до висновку, що доводи апелянта про те, що витрати на правничу допомогу не відповідає складності справи та є завищеною, є необґрунтовані. З апелянта стягнуто на професійну правничу допомогу всього 4 000 грн.
Відповідно до статті 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У поставі Верховного суду від 25 листопада 2021 року у справі № 904/5929/19 зазначено, що Верховний Суд звертає увагу на необґрунтоване, з огляду на зміст касаційної скарги, звуження скаржником змісту принципу пропорційності, який застосовується до розподілу судових витрат, зокрема, визначення скаржником розміру задоволених судами немайнових позовних вимог в контексті застосування приписів частини четвертої статті 129 ГПК України виключно кількістю таких позовних вимог та без урахування того, що пропорційність у даному випадку визначається через співвідношення між поставленою метою позову в цілому (захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права та законного інтересу), конкретними матеріально-правовими вимогами, як способами її досягнення та отриманим результатом.
Пропорційність, яка застосовується судами у розподілі судового збору, і яка визначається виключно через кількісний критерій заявлених немайнових вимог (з урахуванням приписів Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру) не є тотожною пропорційності, яка у даному випадку не пов`язується виключно з кількісним аспектом і визначається через співвідношення між поставленою метою позову в цілому (захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права та законного інтересу), конкретними матеріально-правовими вимогами, як способами її досягнення та отриманим результатом.
Виходячи з наведеного та дослідивши матеріали справи колегія суддів дійшла до висновку, що доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не вірно та без належних розрахунків був виконаний розподіл судових витрат, є обґрунтованими в частині стягнення судового збору, в іншій частині суд першої інстанції дійшов висновку відповідно до норм матеріального та процесуального права. 
Отже, враховуючи викладене з апелянта підлягає стягненню судовий збір в розмірі 61,66 грн. Разом з тим з АТ «Укрзалізниця» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 779,14 грн.
Щодо доводів апелянта про те, що позивачем заявлено нову позовну вимогу, а саме витрати на складання звіту № 68/02-20 від 05 березня 2020 року, який виготовлено на замовлення позивачки в розмірі 2 200 грн, який було заявлено з порушенням норм процесуального права
2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Верховний Суд у постанові від 09 липня 2020 року по справі N 922/404/19 зазначив, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.
Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Зокрема, такий правовий висновок надано Верховним Судом у рішенні від 13.03.2018 року в справі №916/1764/17.
Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, у постанові Верховного суду від 22 липня 2021 року по справі № 910/18389/20.
Колегія суддів дійшла до висновку, що доводи апелянта про те, що позивачем заявлено нову позовну вимогу, а саме витрати на складання звіту № 68/02-20 від 05 березня 2020 року, який було виготовлено на замовлення позивачки в розмірі 2 200 грн, було заявлено з порушенням норм процесуального права, є необґрунтованими, оскільки позивачем не було змінено предмет та підставу позову, отже заява про уточнення позовних вимог була подана відповідно до норм процесуального права. При цьому це не є самостійною вимогою, а ці витрати відносяться до витрат, якими обґрунтовуються позовні вимоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» - задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року в частині стягнення суми невиплаченого страхового відшкодування - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (м. Київ, вул. Івана Федорова, 32, літера А) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) невиплачене страхове відшкодування у розмірі 99,71 грн, судовий збір у розмірі 61,66 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 779,14 грн.
В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (м. Київ, вул. Івана Федорова, 32, літера А)  судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 236,35 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                           Гуль В.В.

Судді                                                                                       Матвієнко Ю.О.

                                                                                                 Мельник Я.С.