УХВАЛА
 
18 червня 2024 року
м. Київ
справа № 599/2615/23
провадження № 51-3075 ск 24
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої              ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
перевіривши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у судах першої й апеляційної інстанцій, на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27  березня 2024 року щодо ОСОБА_5 ,
установила:
У касаційній скарзі порушується питання про перегляд указаного судового рішення в касаційному порядку. 
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що при зверненні не було додержано положень п. 4 ч. 2 цієї норми процесуального права. 
Згідно з положеннями закону в касаційній скарзі має бути викладено правове обґрунтування заявлених вимог, адже суд касаційної інстанції перевіряє саме правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права і  наділений повноваженнями скасувати чи змінити оскаржені рішення виключно на  підставах, передбачених ч.  1 ст. 438 КПК. 
На зазначене не було зважено при зверненні до суду касаційної інстанції.
Як убачається зі змісту поданої скарги, у ній її автор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанціїі призначити новий розгляд у цьому суді на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК. 
Однак, не погоджуючись із позицією апеляційного суду з питань покарання, вважаючи таке невиправдано м`яким через звільнення засудженої від відбування призначеного обмеження прав і свобод із випробуванням, скаржник не обґрунтовує саме неправильного застосування ст. 75 Кримінального кодексу України (далі - КК) в конкретному провадженні, з огляду на принцип індивідуалізації, особливості вказаної норми матеріального права, котра регулює не вид і розмір заходу примусу, а спосіб його відбування, зважаючи також на дискреційні повноваження суду.
Крім того, у касаційній скарзі сторона обвинувачення не зазначає про явну несправедливість покарання, як це встановлено ст. 414 КПК, і по суті не наводить аргументів, котрі би свідчили про помилковість висновків суду щодо можливості виправлення винної особи без ізоляції від суспільства й досягнення закріпленої у  ст. 50 КК мети покарання у спосіб, передбачений ст. 75 цього Кодексу.
Разом із цим у скарзі не міститься доводів щодо допущення при здійсненні апеляційного провадження таких порушень вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Отже, скаржником не викладено й обґрунтування  заявленої вимоги про скасування ухвали суду апеляційної інстанції.
Недодержання при зверненні ст. 427 КПК перешкоджає відкриттю кримінального провадження.
Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, а  допущені недоліки перешкоджають відкриттю касаційного провадження, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху й установити строк для усунення її недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, колегія суддів
постановила:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у судах першої й апеляційної інстанцій, на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27  березня 2024 року щодо ОСОБА_5 залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків упродовж п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                         ОСОБА_6