ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/3923/23                                Головуючий суддя І інстанції Маньковська  О. О.
Провадження № 22-ц/818/683/24                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: надання послуг
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2024 року                                                                                        м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії  Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бігдана Олексія Антоновича на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2023 року, у справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,
встановив:
У липні 2023 року КП «Харківські теплові мережі»  звернувся до суду з вимогою про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за послуги з теплопостачання у розмірі 68366,67 грн., 3% річних в сумі 1126,50 грн., інфляційні витрати в сумі 7247,21 грн. та стягнення з відповідачів понесених судових витрат.
Позовна заява мотивована тим, що відповідачі зареєстровані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 з єдиною централізованою системою опалення та є споживачами послуг з централізованого теплопостачання та постачання гарячої води. Внаслідок неповної та несвоєчасної оплати послуг, у відповідачів виникла заборгованість за період з 01.11.2009 року по 31.01.2022 року в сумі 68366,67 грн., 3% річних в сумі 1126,50 грн., інфляційні витрати в сумі 7247,21 грн.
Представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Бігданом О.А. подано відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначив, що позивачем не доведений статус відповідача в якості споживача послуги, оскільки договір не укладався
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" заборгованість за оплату послуг з опалення та постачання гарячої води за період з 05.07.2020 року по 31.01.2022 року у розмірі 9952 грн. 41коп., 3% річних в сумі 563,25 грн., інфляційні витрати в сумі 3623,6 грн. та витрати зі сплати судового збору у сумі 493,86 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" заборгованість за оплату послуг з опалення та постачання гарячої води за період з 01.11.2009 року по 31.01.2022 року у розмірі 34183 грн. 34 коп., 3% річних в сумі 563,25 грн., інфляційні витрати в сумі 3623,6 грн. та витрати зі сплати судового збору у сумі 1342,00 грн.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2024 року клопотання представника відповідача адвоката – Бігдана О.А. про розподіл витрат задоволено частково.
Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 – адвокат Бігдан О.А. в апеляційній скарзі просить рішення скасувати у частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 , та у цій частині прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, не звернув увагу на те, що між позивачем та відповідачем відсутні договірні взаємовідносини, а договір, який підприємство вважає договором між ними за своєю суттю є лише пропозицією укласти договір - офертою. Вказав, що позивачем пропущений строк позовної давності; не надано в якості додатку до позовної заяви копії згоди на обробку персональних даних. Посилався на те, що жодного повідомлення про судовий процес відповідач ОСОБА_1 не отримувала, оскільки з 17.01.2022 по 09.11.2023 вона перебувала поза межами території України, на підтвердження надала копію паспорту з відмітками про виїзд закордон, внаслідок чого вона була позбавлена можливості висловити свої заперечення проти позову. Розрахунок позивача належним чином не обґрунтований, складений власноруч на підставі невідомих документів.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.
Суд вважав доведеним, що КП "Харківські теплові мережі" надавало відповідачам зазначені у позові послуги, відповідачі їх одержували і не відмовилися від них у встановленому законом порядку.
З цих підстав суд першої інстанції відхилив заперечення представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бігдана О.А. на те, що він не є власником майна, а факт реєстрації не підтверджує факт володіння та користування вказаним майном. Суд також вказав, що оскільки відповідач офіційно, у встановленому чинним законодавством порядку не відмовився від послуг, які надавало йому КП "Харківські теплові мережі", то в нього виник обов`язок сплатити ці послуги.
Крім того, суд критично оцінив посилання представника відповідача ОСОБА_2 на те, що договір про надання житлово-комунальних послуг не укладався, виходячи з наступного.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).
З матеріалів справи встановлено, що відповідачі належним чином свої зобов`язання щодо оплати послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання не виконували, плату за спожиті послуги у повному обсязі не вносили, внаслідок чого у відповідачів перед позивачем за період з 01.11.2009 року по 31.01.2022 року утворилась заборгованість.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Крім того, на підставі заяви представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бігдана О.А. про застосування наслідків спливу трирічного строку позовної давності, відповідно до чч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, враховуючи, що з даним позовом до суду КП «Харківські теплові мережі» звернувся 05.07.2023 року, - суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_2 за період з 01.11.2009 до 05.07.2020 р. задоволенню не підлягають, оскільки заявлені поза межами строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи, що за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бігдана О.А., до позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_2 було судом застосовано наслідки спливу загального 3 річного строку позовної давності, та беручи до уваги, що відповідно до відомості, нарахування інфляційних витрат та 3% річних проводилось за період з липня 2020 року по січень 2022 року, суд першої інстанції дійшов до висновку що стягнення суми інфляційних витрат в сумі 7200,84 грн., 3% річних в сумі 1122,41 грн. - з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Колегія суддів з такими висновками суду погоджується не повністю.
З огляду на вимоги апеляційної скарги та відповідно до визначених у ст. 367 ЦПК України рішення суду першої інстанції переглядається судом апеляційної інстанції лише у частині, яка стосується стягнення з відповідачки ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає не повністю.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано постійне місце проживання відповідачів (а.с.9).
Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в будинку АДРЕСА_3 , де мешкають відповідачі.
Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався. 
У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачам рахунки на оплату послуг теплопостачання, однак відповідачі не  виконували належним чином свої обов`язки по своєчасному внесенню в  повному обсязі плати за отримані комунальні послуги, в  результаті чого за період з 01.11.2009 року по 31.01.2022 року утворилася заборгованість 68366,67 грн 
Також, Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» нараховано 7247,21 грн сума інфляційних втрат та 1126,50 грн– три процента річних.
Доводи скарги про те, що відповідачка ОСОБА_1 не була повідомлена про розгляд цієї справи знайшов своє підтвердження у матеріалах справи. 
Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Як вбачається з матеріалів справи відповідачка ОСОБА_1 не отримувала з суду першої інстанції повідомлення про розгляд справи, оскільки повідомлення, яке направлялося на адресу відповідача повернулося до суду із відміткою «адресат відсутній» (а.с.19,34,41).
Згідно вказані нормі п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі повернення судової повістки без вручення з відміткою про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 
Вказана правова фікція щодо належного повідомлення у даному випадку спростована доводами апеляційної скарги, які підтверджуються відповідними відмітками у паспорті відповідачки ОСОБА_1 , що вона 17 січня 2022 року виїхала поза межі державного кордону України та перетнула державний кордон України у зворотному напрямку і повернулась до України 09.11.2023, аналогічні печатки прикордонного контролю у закордонному паспорті відповідачки ОСОБА_1 свідчить про те, що вона у період з 19.11.2023 по 02.12.2023 також перебувала поза межами України, а отже – вона була відсутня за адресою, за якою суд у цій час надсилав копію позову та судові повістки 11.08.2023, 09.10.2023, 03.11.2023 (а.с.19,34,41). 
За відсутності доказів, що відповідачка була при цьому обізнана про розгляд цієї справи у суді мають місце передбачені п. 3 ч. ст. 376 ЦПК України безумовні підстави для скасування оскарженого рішення щодо відповідачки ОСОБА_1 та ухвалення в цій частині нового рішення по суті позову, а також – для розгляду по суті наведених у доводах апеляційної скарги аргументів щодо наслідків спливу 3-річного строку позовної давності, передбачених ч. 4 ст. 276 ЦК України, яка передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Такий висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на принципах змагальності, рівності сторін та пропорційності, ст.ст. 11, 12 ЦПК України, а також – правових висновках, які були сформульовані при аналогічній процесуальній ситуації у постанові ВП ВС від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, провадження № 14-59цс18.
Суд першої інстанції, не повідомивши відповідачку ОСОБА_1 належним чином про наявність та зміст позовних вимог, про час і місце розгляду справи, фактично позбавив її права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд, який є основним завданням, метою цивільного судочинства, ст. 2 ЦПК України.
За таких обставин при ухваленні в цій частині нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.
За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).
Як вбачається з частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від  функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)  комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування,   обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Відповідно до положень частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.
Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, або у передбаченому законодавством порядку офіційно не заявили надавачу послуг про відмову від отримання цих послуг. У п.4 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є інші юридичні факти, якими у даному випадку є фактичне споживання послуг позивача, за відсутності офіційного звернення споживача про його відсутність за місцем їх отримання, як це було у даному випадку.
Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30  жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в  справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.
Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Як вбачається з вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України.
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
На підставі особистого рахунку та не спростованого відповідачкою розрахунку позивача встановлено, що Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01.11.2009 року по 31.01.2022 року надавались ОСОБА_1 , ОСОБА_2 послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, які повинні оплатити надані послуги.
З відомості нарахування та оплати за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що за період з 01.11.2009 року по 31.01.2022 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 68366,67 грн., половина з якої припадає на відповідачку ОСОБА_1 
Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» також нараховано 7247,21 грн - сума інфляційних втрат за час прострочення та 1126,50 грн – три процента річних від простроченої суми, на що підприємством також надано відповідні розрахунки.
Належних і допустимих доказів на спростування розміру заборгованості або про попередню відмову від отримання послуг відповідачкою ОСОБА_1 до суду не надано. 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з теплопостачання, що відповідає наведеним нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи також не містять. 
Щодо заявленого представником ОСОБА_1 – адвокатом Бігданом О.А. у доводах апеляційної скарги клопотання про застосування наслідків спливу 3-річного строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Внаслідок невиконання відповідачами належним чином зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача  ОСОБА_1  на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за оплату послуг з опалення та постачання гарячої води за період з 01.11.2009 року по 31.01.2022 року у розмірі 34183 грн. 34 коп., 3% річних в сумі 563,25 грн., інфляційні витрати в сумі 3623,6 грн. та витрати зі сплати судового збору у сумі 1342,00 грн.
Колегія суддів не погоджується таким висновком суду в частині суми боргу, яка підлягає до стягненню. 
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому термін дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України.
При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX внесено зміни до законодавчих актів та зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Вказаний Закон України набрав чинності 02 квітня 2020 року. До суду позивач звернувся у липні 2023 року, тобто вже після скасування дії карантину 30 червня 2023 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Внаслідок дії цього Закону України усі вимоги, за якими припинився (сплив) трирічний строк загальної позовної давності під час дії карантину були продовжені, а тому вони діяли на день звернення до суду з цим позовом. 
Згідно частини 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У спірних правовідносинах обов`язок споживача - відповідача у справі сплатити за надані позивачем послуги визначений частинами 1, 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - щомісяця, а тому заборгованість, яка існувала в межах трирічного строку позовної давності на день набрання чинності згаданого Закону України № 540-IX, 02 квітня 2020 року, тобто за зобов`язаннями зі строком виконання з 02 квітня 2017 року вважається такою, що позовна давність щодо них не спливла.
Установивши, що відповідачі належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01.11.2009 року по 31.01.2022 року у них виникла заборгованість, однак, враховуючи те, що з даними позовними вимогами підприємство звернулося до суду лише 05 липня 2023 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів наявність поважних причин, з яких сплив строк звернення до суду з позовом за період зі строком виконання за три роки до дня звернення до суду з позовом 05 липня 2023 року (а.с. 2), тобто відповідно до наведеного позивачем розрахунку - з липня 2020 по 31.01.2022. Відтак вимоги позивача про стягнення заборгованості поза межами цього строку позовної давності відповідно до згаданої норми ч. 4 ст. 276 ЦК України не підлягають стягненню. В іншій частині, за період з липня 2020 по 31 січня 2022 року на суму 19904,82 грн позовні вимоги є доведеними, а тому підлягають задоволенню.
Виходячи з суми заборгованості за період з липня 2020 року по 31 січня 2022 року, яка склала 19904,82 грн, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, розмір трьох процентів річних від простроченої суми складає 1126,50 грн, яка і підлягає стягненню. Розмір інфляційних втрат за вказаний період складає 7247,21 грн, яка і підлягає стягненню.
Щодо доводів скарги відповідача, що розрахунок не містить належного підтвердження нарахованої суму заборгованості, є необґрунтованим та не може бути прийнятий судом як доказ, колегія суддів зазначає наступне. 
За вимогами п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 04.10.2006 встановлені тарифи на виробництво, постачання теплової енергії та послуги з центрального опалення і гарячого водопостачання, в яких не закладені витрати по оплаті судового збору витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи при поданні позовної заяви до суду, що ставить підприємство КП «ХТМ» в тяжке матеріальне становище.
Позивач надає послуги з центрального опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги" №1875 від 24.06.2004 р. та "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. № 630 (надалі Правила), регулюють відносини між виконавцем послуг (КП"ХТМ") та споживачами, які отримують ці послуги. Згідно до п. 18 Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вносяться споживачем відповідно до показань засобів обліку води та теплової енергії, та - до затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання нормативів (норм) споживання.
Враховуючи те, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на спростування розрахунку позивача, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового стягнення заборгованості за надані послуги.
Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості ОСОБА_1 до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідача за надані послуги.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачу, матеріали справи не містять
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено на 36,85 %, тому сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 989,05 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі». 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково на 63,15%, тому судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1271,21 грн підлягає стягненню з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 . 
Шляхом взаємозаліку зазначених сум з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 282,16 грн (1271,21-989,05).
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката – Бігдана Олексія Антоновича– задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2023 року– скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" заборгованість за оплату послуг з опалення та постачання гарячої води за період з липня 2020 року по 31 січня 2022 року у розмірі 19904 грн. 82 коп., 3% річних в сумі 1126,50 грн., інфляційні витрати в сумі 7247,21 грн. 
В іншій частині в задоволенні позову Комунальному підприємству «Харківські теплові мережі» - відмовити.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося.
Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 282,16 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 21 травня 2024 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                                    Ю.М.Мальований.    

                                                                               Н.П.Пилипчук.