П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/16475/23 
                                                            Головуючий у 1-й інстанції: Заброцька Л.О. 
                                                            Суддя-доповідач:  Гонтарук В. М. 
18 червня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Білої Л.М.  Матохнюка Д.Б. 

          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернулась до суду з позовом до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови.
Рішенням Вінницького   окружного адміністративного суду від 04 березня 2024 року адміністративний позов задоволено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
06.05.2024 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.
10.05.2024 року від відповідача надійшли заперечення на відзив.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 30 квітня 2024 року, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно змінити в частині розподілу витрат на правову домомогу, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що згідно з свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 26.06.2001 позивач є фізичною особою-підприємцем. Підприємницька діяльність позивачем здійснюється у сфері громадського харчування.
Працівниками ГУ ДПС у Вінницькій області 14.07.2023 проведено фактичну перевірку позивача, як фізичної особи-підприємця, за місцем здійснення підприємницької діяльності в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
За результатами проведеної перевірки складено акт фактичної перевірки від 14.07.2023, згідно з яким встановлено використання праці працівника без належного оформлення трудових відносин, а також не повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу. Цей акт було вручено позивачу 14.07.2023.
Матеріали фактичної перевірки позивача 26.07.2023 надіслано ГУ ДПС у Вінницькій області відповідачу для відповідного реагування.
Постановою про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЦЗ-100/ВІ/а-2, винесеною 08.09.2023 заступником начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці ОСОБА_2 , накладено на позивача штраф у сумі 67000,00 грн. на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.
Вважаючи оскаржувану постанову протиправною, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення визначається Порядком № 509.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» (далі - Постанова № 823) внесено зміни до Порядку № 509.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі № 640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021, визнано протиправною та не чинною Постанову № 823 якою, серед іншого, внесено зміни до Порядку № 509.
Відповідно до ч. 2 ст. 255 КАС України рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021р. набрало законної сили 14.09.2021р.
Згідно з приписами ст. 265 КАС України з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині.
Відповідно до положень ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Цей принцип, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, підлягає розумінню так, що дія акта починається з моменту набрання ним чинності і припиняється з втратою актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Конституційний Суд України 30.09.2010 ухвалив рішення №20-рп/2010 у справі щодо конституційності Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 № 2222-IV, яким визначено юридичні наслідки визнання нормативно-правового акта нечинним, часові межі чинності такого акта, а також і відповідні межі дії відновлених норм з початкової редакції Основного Закону.
Таким чином, на сьогодні, за загальним правилом, моментом припинення календарної дії приписів закону в цих випадках є момент набрання законної сили відповідним судовим рішенням. Отже, відповідний акт визнається нечинним на майбутнє і чинним до цього - протягом певного проміжку часу (останнім днем його календарної чинності є той, що передує одному з зазначених моментів). Визнання нечинним акта може призводити до відновлення дії іншого акта, початковим календарним днем якої є відповідний з вказаних моментів.
Визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.
Визнання не чинною з 14.09.2021 в судовому порядку Постанови № 823 впливає на результат розгляду цієї справи по суті, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин (як проведення фактичної перевірки, так і винесення спірної постанови про накладення штрафу) відповідні норми Постанови № 823 не були діючими.
Відповідно, Порядок № 509 підлягав застосуванню відповідачем в редакції, чинній до внесення в нього змін Постановою № 823.
Суд одночасно звертає увагу, що відповідач у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив підтвердив застосування Порядку № 509 із врахуванням змін, внесених Постановою № 823.
Згідно з п. 2 Порядку № 509 в редакції, чинній до внесення в нього змін Постановою № 823, штрафи можуть бути накладені на підставі акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Таким чином, відповідач мав би можливість вирішувати питання щодо накладення штрафу на позивача на підставі акта документальної виїзної перевірки ГУ ДПС у Вінницькій області. В той же час, документальна виїзна перевірка ГУ ДПС у Вінницькій області не проводилась, адже була проведена фактична перевірка позивача.
Таким чином, акт фактичної перевірки позивача від 14.07.2023 не міг слугувати підставою для накладення на неї штрафу.
Окрім того, згідно з п.п. 6-8 Порядку № 509 в редакції, чинній до внесення в нього змін Постановою № 823, про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду. Розгляд справи розпочинається з представлення уповноваженої посадової особи, яка її розглядає. Зазначена особа роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання. Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.
Таким чином, при винесенні оскаржуваної постанови, відповідач був зобов`язаний повідомити та забезпечити можливість участі позивача у розгляді справи не пізніше ніж за 5 днів до її розгляду, розглядати справу в його присутності, роз`яснити права, заслухати його пояснення, дослідити докази, і лише після цього прийняти оскаржувану постанову. Дані дії відповідачем здійснено не було, що свідчить про порушення вимог Порядку № 509 при винесенні оскаржуваної постанови.
Порядок № 509 передбачає, що справу може бути розглянуто лише після інформування суб`єкта господарювання, про що має бути відповідна позначка. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів такого інформування. Факт направлення рекомендованого листа, що повернутий відправнику без вручення, не може свідчити про дотримання відповідачем пункту 6 Порядку № 509.
Отже, справа про накладення штрафу була розглянута за відсутності особи, яка притягалася до відповідальності, без належного її сповіщення про дату, час та місце розгляду справи, тобто, з порушенням вимог, встановлених Порядком №509.
Внаслідок цього, позивача було позбавлено можливості реалізувати своє право на надання пояснень, подання доказів на підтвердження своїх доводів, ставити питання учасникам провадження, висловлення заперечень чи скористатись послугами адвоката, що вказує на порушення принципу змагальності.
При цьому, суд зазначає, що порушення органами державної влади встановленої законом процедури здійснення контрольних повноважень, зокрема, позбавлення права на участь особи, щодо якої здійснюють контрольні заходи, є істотним, а не формальним порушенням.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах №806/2554/16 від 20 червня 2018 року, №502/1664/16-а від 29 березня 2019 року та Сьомий апеляційний адміністративний суд у постановах № 296/2946/22 від 31 жовтня 2022 року, № 727/530/23 від 03 жовтня 2023 року.
Вирішуючи цю справу суд враховує також правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 28.04.2020 у справі №420/3197/19, від 21.08.2020 у справі №822/1037/18, від 25.02.2022 у справі №420/7851/19, в яких вказано, що відомості, викладені в акті перевірки податкового органу, підлягають перевірці та оцінці на підставі наявних доказів під час розгляду справи управлінням Держпраці. Це свідчить, що викладені в акті перевірки відомості не є беззаперечним доказом вини особи у порушенні вимог законодавства про працю, а підлягають перевірці.
З матеріалів справи встановлено, що оскаржувана постанова про накладення штрафу прийнята без участі позивача. Позивача не було повідомлено про проведення процедури накладення на неї штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення та вона була позбавлена можливості висловити свої доводи, що свідчить про порушення розгляду справи щодо притягнення позивача до відповідальності.
Таким чином, відповідачем винесено оскаржувану постанову без детальної перевірки матеріалів справи та отримання пояснень позивача, тобто з порушенням норм чинних нормативно-правових актів.
Верховний Суд неодноразово вирішував правове питання, чи означає скасування обов`язку уповноваженої посадової особи Держпраці повідомляти суб`єкту господарювання про розгляд його справи про накладення штрафу також і скасування права останнього на участь у процесі прийняття рішення про притягнення його до відповідальності.
Верховний Суд у постановах від 16.09.2021 у справі №420/9061/20, від 04.05.2022 у справі №300/3288/20 вказав, що особі, до якої застосовуються такі суттєві розміри штрафу в якості відповідальності за порушення законодавства про працю, повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь в засіданні, висловлення заперечень, надання доказів, правовий захист тощо.
Відсутність аналізу суб`єктом владних повноважень всіх обставин у сукупності та прийняття рішення без врахування позиції особи, яка притягується до відповідальності і якій не було належним чином надано право бути заслуханою державним органом влади, свідчить про недотримання відповідачем критерію обґрунтованості рішення, передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем винесено постанову про накладення штрафу на позивача не обґрунтовано, за відсутності законодавчо визначених підстав та із допущенням порушень вимог чинного законодавства щодо процедури розгляду справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю.
Аналізуючи доводи апелянта щодо фактичного вчинення позивачем порушення законодавства про працю, колегія суддів вказує слідуюче.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 01.03.2023 укладено договір про співробітництво (партнерство) № 1.
ОСОБА_3 згідно з договором оренди нежитлових приміщень від 01.01.2023 №3143, укладеним з ПСК «Госпрозрахункове об`єднання ринків м. Вінниці», орендує приміщення, яке розташоване на території Центрального ринку за адресою: вул. Коцюбинського, буд. 13, м. Вінниця.
Саме в цьому приміщенні знаходиться господарська одиниця - кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в якій позивач та ОСОБА_3 здійснюють підприємницьку діяльність.
Позивачем 24.04.2023 отримано ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями у місці торгівлі за адресою: АДРЕСА_1 ( ЦКР ), кафе «Зоря».
На момент, коли працівниками податкової служби проводилась купівля алкогольних напоїв у межах проведення фактичної перевірки, позивач була відсутня в приміщенні кафе.
Працівники податкової служби звернулися з проханням до ОСОБА_3 продати 2 пляшки пива. Враховуючи наявний договір про співробітництво (партнерство) та відсутність позивача за фактичним місцем роботи, ОСОБА_3 провела розрахункову операцію щодо продажу 2 пляшок пива.
Втім, суб`єктом владних повноважень поза увагою залишено той факт, що ОСОБА_3 перебувала не на створеному ОСОБА_1 робочому місці, а у приміщенні, яке безпосередньо нею орендується і вона як ФОП здійснює у ньому власну підприємницьку діяльність.
Вказані обставини спростовують висновок про здійснення позивачем допуску ОСОБА_3 як найманого працівника до роботи без укладеного трудового договору.
Суд зауважує, що докази - це будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем інших доказів на підтвердження наявності фактичних трудових відносин між позивачкою та ОСОБА_3 не надано.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пункті 45 рішення в справі "Бочаров проти України", пункті 53 рішення в справі "Федорченко та Лозенко проти України" та пункті 43 рішення в справі "Кобець проти України", при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоб не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.
Здійснивши аналіз вищенаведених обставин та правових норм чинного законодавства, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що постанова про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЦЗ-100/ВІ/а-2, винесену 08.09.2023 заступником начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці ОСОБА_2 , якою накладено на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф у розмірі 67000,00 грн.є протиправною та підлягає скасуванню.
Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Даючи оцінку доводам апелянта в частині стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до положень статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір підлягає стягненню в її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у цій справі.
В той же час, вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд керується наступними мотивами.
Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).
Так, відповідно до ст. 1 цього Закону: договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4); інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6); представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).
Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Частинами другою-третьою статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).
Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.
При цьому покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.
Як встановлено з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги № 654/9 від 11.07.2023 року, опис виконаних робіт від 31.01.2024, акт передачі-прийняття наданих послуг (виконаних робіт) від 31.01.2024 та квитанцію до платіжної інструкції № 19752-1051-84686106 від 31.01.2024 року про оплату 10000,00 грн. за надання правничої допомоги згідно з вказаним договором.
Так, 21.07.2023 між адвокатом Сопруном Володимиром Володимировичем та позивачем укладено договір про надання правничої допомоги № 654/9 (далі - Договір).
Згідно п. п. 1.1., 1.2. Договору адвокат взяв на себе зобов`язання надавати професійну правничу (правову, юридичну) допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, зокрема: надавати консультації та роз`яснення з правових питань; в інтересах клієнта складати та подавати заяви, скарги, процесуальні та інші документи правового характеру; представляти інтереси клієнта у судах під час здійснення судочинства, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, а також перед державними та приватними виконавцями, як представник сторони у виконавчому провадженні; здійснювати захист прав, свобод і законних інтересів клієнта, в тому числі як особи, яка притягається до адміністративної та/або кримінальної відповідальності (клієнт).
Відповідно до п. п. 3.1., 3.2. Договору за правничу допомогу, передбачену цим Договором, клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар). Розмір винагороди (гонорару) визначається часом, витраченим адвокатом на надання клієнту професійної правничої допомоги, вартість однієї години допомоги становить 1000 грн. Винагорода (гонорар) адвокату сплачується клієнтом за вимогою адвоката після надання конкретних послуг професійної правничої допомоги. Розмір гонорару не залежить від досягнення або недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт, якщо Сторони додатково не домовляться про інше.
В період з 26.10.2023 по 31.01.2024 адвокат надав позивачу наступні послуги:
- консультування, попереднє вивчення матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення судової практики, формування позиції (1 год);
- підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від 27.10.2023 та ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження (1 год);
- підготовка та подання позовної заяви (6 год);
- опрацювання відзиву відповідача, підготовка та подання відповіді на відзив (2 год).
Враховуючи витрачений адвокатом час на надання клієнту професійної правничої допомоги, який становить 10 год., та вартість однієї години допомоги, яка становить 1000 грн., загальна вартість виконаних робіт становить 10000 грн.
Адвокатом та позивачем 31.01.2024 складено акт передачі-перейняття наданих послуг (виконаних робіт), в якому детально описано надані послуги (виконані роботи) та позивач підтвердив, що послуги надано у повному обсязі, претензії по їх якості відсутні.
Згідно з квитанцією до платіжної інструкції № 19752-1051-84686106 позивачем сплачено гонорар за правничу допомогу в сумі 10000,00 грн
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, як зазначено у пунктах 268-269 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (див. рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), пункт 55 з подальшими посиланнями).
Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи, оскільки надані стороною докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.
Надаючи оцінку переліченим послугам правничої допомоги, колегія суддів зазначає, що такий вид правничої послуги, як підготовка позовної заяви і подання її до суду включає в себе і ряд інших супутніх послуг таких, як: надання усної консультації; складання запитів. Таким чином, перелічені супутні послуги охоплюються поняттям підготовка позовної заяви і подання її до суду.
Водночас, суд зазначає, що аналіз законодавства та судової практики, формування правової позиції та надання відповідної консультації, підготовка позовної заяви, не вимагала від представника позивача надмірного обсягу юридичної і технічної роботи.
Отже, враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені витрати є необґрунтованими та неспівмірними із складністю цієї справи, а відтак, вимоги про відшкодування 10000 грн. як витрат на правничу допомогу - необґрунтованими.
Оцінивши усі необхідні аспекти: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що винагорода за послуги адвоката підлягає зменшенню.
Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Аналогічні правила застосовуються до визначення витрат на проведення експертизи та залучення експерта (постанови Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі №200/10535/19-а, від 18 березня 2021 року у справі №520/4012/19, від 23 квітня 2021.    
При вирішенні питання щодо відшкодування позивачам витрат на правову допомогу апеляційний суд бере до уваги характер заявлених позовних вимог, що був предметом апеляційного розгляду, значення даної справи для позивачів, а також обсяг наданих послуг та затрачений час.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року року у справі №521/15516/19, від 14 червня 2021 року у справі №826/13244/16).
Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню обґрунтований розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 5000 грн. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що   рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення витрат на правничу допомогу підлягає зміні.   
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці  задовольнити  частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці  про визнання протиправною та скасування постанови дії змінити в частині розміру суми стягнення з Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, виклавши абзац 4 резолютивної частини в наступній редакції:
"Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.  

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Біла Л.М.    Матохнюк Д.Б.