ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3253/24 Справа № 179/2193/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року в цивільній справі номер 179/2193/21 за позовом ОСОБА_1 до Магдалинівської селищної ради, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Магдалинівської селищної ради, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що вона та ОСОБА_3 познайомилися у 2002 році та через рік почали зустрічатися. На той час ОСОБА_3 проживав зі своєю матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , в квартирі, яка належала ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх матері ОСОБА_4 .
Брат ОСОБА_3 - ОСОБА_2 також був зареєстрований в даній квартирі, але проживав окремо зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 .
З 2011 року позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина, хоча шлюб офіційно не реєстрували.
У 2013 році захворіла мати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 . Догляд за хворою здійснювався ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що полягало в наступному: щоденно позивачка готувала та передавала хворій їжу. ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 також взяли на себе всі питання, пов`язані із господарством ОСОБА_4 . 
Син хворої ОСОБА_2 зовсім не приймав участі у догляді за матір`ю. В цьому ж році ОСОБА_4 померла. Організацією поховання померлої займалися виключно позивачка та ОСОБА_3 , а відтак понесли усі супутні витрати, пов`язані з похованням.
Після смерті матері ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відкрилась спадщина на частину квартири в АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_3 звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. 
ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, однак правовстановлюючі документи на квартиру тримав у себе, відмовляючись надати їх братові для оформлення спадщини, що призвело до виникнення конфлікту у відносинах між братами. Проте, враховуючи, що ОСОБА_3 проживав із позивачкою ОСОБА_1 , з оформленням спадщини та отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом він не поспішав.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Організацією його поховання одноособово займалась позивачка ОСОБА_1 та понесла значні матеріальні витрати. Родичі померлого, а саме батько та брат, приймати участь в організації поховання ОСОБА_3 та розділити пов`язані з цим витрати відмовилися.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх матері ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності.
21.05.2019 року позивачка звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим (справа №179/843/19).
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2019 року встановлено факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постійно спільно проживали однією сім`єю без шлюбу як дружина та чоловік з грудня 2011 року по дату його смерті. Вказане рішення скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.09.2022 року через наявність спору про право.
У встановлений законом строк позивачка ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Солодовник В.В. із заявою про прийняття спадщини, проте, отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 15.05.2020 року.
Позивачка вважає, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 , так як вони проживали однією сім`єю. ОСОБА_1 своєчасно звернулась до нотаріуса для прийняття спадщини, в той час, як інші спадкоємці не звертались взагалі. 
Відповідач ОСОБА_2 вважає себе спадкоємцем після смерті брата тільки тому, що був зареєстрований за однією адресою із померлим. Проте, у спірній квартирі з 2011 року разом брати не проживали, окрім того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було відсутнє будь-яке спілкування після смерті їх матері.
Відтак, ОСОБА_2 не є спадкоємцем ОСОБА_3 , беручи до уваги, що заяву про прийняття спадщини до нотаріуса він взагалі не подав, а тому пропустив строк для прийняття спадщини.
Позивачка просила суд встановити факт проживання її та померлого ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з грудня 2011 року по день смерті ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на 1/3 та 1/6 частину квартири в порядку спадкування за законом.
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Магдалинівської селищної ради, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно – відмовлено.
Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 19.12.2023 року у справі №179/2193/21 та ухватити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та постановленим при неповному з`ясуванні обставин справи із грубим порушенням норм матеріального й процесуального права.
Судом не надано жодної оцінки таким доказам: довідкам №1230, 1231 від 02.05.2019 року, виданим виконкомом Магдалинівської селищної ради за підписом селищного голови В.В. Найка, у яких саме уповноваженою посадовою особою місцевого самоврядування підтверджується факт постійного сумісного проживання за адресою: АДРЕСА_3 , ведення спільного господарства ОСОБА_1 з покійним ОСОБА_3 по день його смерті та, власне поховання покійного ОСОБА_3 за кошти ОСОБА_1 ; Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання №81 від 16.05.2023 року, завіреному підписом депутата місцевого самоврядування, який, згідно з п. 1.9. Положення про акти обстеження органу місцевого самоврядування, несе відповідальність за достовірність внесеної до акту обстеження інформації згідно з чинним законодавством. 
Ведення позивачкою та померлим ОСОБА_3 спільного господарства, наявність спільного бюджету та спільних витрат, наявність між ними подружніх взаємних прав та обов`язків були у 
повній мірі підтверджені показаннями свідків у судовому засіданні, які залишилися поза увагою суду.
Тлумачення показань свідків у рішенні Магдалинівського районного суду від 19.12.2023 року лише відображає формальний підхід суду до оцінювання доказів.
Заперечення сторони відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях та показаннях свідків, які в свою чергу та у сукупності своїй ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, здебільшого батька ОСОБА_3 , який на час розгляду справи є померлим і допитати його як особу, яка надала первинне повідомлення, вже не є можливим. Відтак, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин.
Під час надання суду пояснень стосовно власної позиції відповідачем ОСОБА_2 особисто було підтверджено, що зарплатна картка ОСОБА_3 перебувала у розпорядженні ОСОБА_1 і саме позивачка розпоряджалася коштами з даної картки. З пояснень ОСОБА_2 також вбачалось, що його брат дійсно проживав із позивачкою, проте родичі з боку відповідача не вбачали у даних відносинах сім`ї виключно через особисте неприязне їх ставлення до ОСОБА_1 .
Від відповідача ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кузяков О.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 19.12.2023 року у справі №179/2193/21 залишити без змін.
Позиція позивача у скарзі зводиться до переоцінки доказів, перекручуванню фактичних обставин справи, показань свідків та приписання їм свідчень, які ними взагалі не надавались.
Факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.
Весь час розгляду справи, сторона позивача намагалась довести факт проживання, забуваючи при тому, що для встановлення такого факту, має бути обов`язкова наявність усіх складових, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Таких доказів надано суду не було, та і не могло бути надано, у зв`язку з відсутністю таких фактів в реальному житті.
Виконавчий комітет Магдалинівської селищної ради не має повноважень та не може засвідчувати факт за чиї саме кошти відбувалась та чи інша подія, в тому числі і поховання особи. Є очевидним, що довідка із зазначенням фактів, які не входять у повноваження того органу, який її видав, не може бути належним та допустимим доказом у справі.
З аналізу довідок, начебто яким не надано оцінки судом першої інстанції, вбачається, що даними довідками не встановлено та не підтверджено факту проживання ОСОБА_3 з позивачкою з грудня 2011 року по день смерті ОСОБА_3 , тобто, не підтверджується той факт, про встановлення якого заявлено позовну вимогу.
У своїх заявах від 21.10.2019 року та 05.06.2020 року (містяться в матеріалах справи) ОСОБА_1 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , останнє місце проживання якого було АДРЕСА_1 . Тобто, сама позивачка стверджувала і визнавала факт того, що померлий ОСОБА_3 проживав не з нею по АДРЕСА_3 , а у квартирі АДРЕСА_4 .
Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання №81 від 16.05.2023 року, на який посилається позивачка, не містить засвідчення секретарем селищної ради підпису депутата, який його, начебто, склав, що не відповідає Положенню про акти обстеження, та не надає юридичної сили такому документу.
Жоден із свідків не надав об`єктивних свідчень щодо наявності між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 усталених відносин, притаманних подружжю, таких як турбота один про одного, наявність спільного бюджету та, головне, спільних витрат із спільного бюджету, які були здійснені в інтересах сім`ї. Відсутні факти придбання майна, та інші факти, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. 
У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кузяков О.В. апеляційну скаргу не визнав, вважав її безпідставною, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
У судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Богдан 
Л.М. апеляційну скаргу підтримала, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
Відповідач Магдалинівська селищна рада в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 117, 118, том 3). 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відровідача Магдалинівської селищної ради.
Заслухавши суддю – доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 17, 18, том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 (а.с. 11, том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 (а.с. 12, том 1).
З довідок №1924, 1925 від 03.11.2021 року, виданої виконавчим комітетом Магдалинівської селищної ради Магалинівського району Дніпропетровської області, вбачається, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 1999 року по день смерті. На момент смерті ОСОБА_3 з ним за однією адресою був зареєстрований його рідний брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 140, 143, 148-149, том 1).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, зокрема, на частину квартири в АДРЕСА_1 (а.с. 51, том 1).
15 травня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Магдалинівського РНО Солодовник В.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (а.с. 55, том 1).
З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання №81 убачається, що зі слів сусідів в період з грудня 2011 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_3 разом з ОСОБА_1 проживав ОСОБА_3 (а.с. 93, том 2). 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.
Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги 
апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи 
законних інтересів. 
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до положень ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків 
(спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Стаття 1262 ЦК України передбачає, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
За змістом ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 роз`яснено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Частиною 3 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, зокрема, на частину квартири в АДРЕСА_1 .
15 травня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Магдалинівського РНО Солодовник В.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . 
З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання №81 убачається, що зі слів сусідів в період з грудня 2011 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_3 разом з ОСОБА_1 проживав ОСОБА_3 . 
З довідок №1924, 1925 від 03.11.2021 року, виданої виконавчим комітетом Магдалинівської селищної ради Магалинівського району Дніпропетровської області, вбачається, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 1999 року по день смерті. На момент смерті ОСОБА_3 з ним за однією адресою був зареєстрований його рідний брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки як сторони позивача ОСОБА_1 так і сторони відповідача ОСОБА_2 , яким суд надав правову оцінку, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Нових будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог апеляційна скарга не містіть. 
З огляду на наведене, враховуючи обставини справи та докази, на які посилаються учасники справи в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки встановлені обставини справи та ті підстави, на які посилається в позові ОСОБА_1 не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, тобто,
позивачкою не надано достовірних і достатніх доказів на підтвердження позовних вимог,
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися 
на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що за наявності спадкоємця другої черги рідного брата померлого ОСОБА_3 – ОСОБА_2 , який на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв спадщину та протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявив про відмову від неї, відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності на спадкове майно, яке належало померлому ОСОБА_3 .
Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо ненадання оцінки певним доказам: довідкам №1230, 1231 від 02.05.2019 року, виданим виконкомом Магдалинівської селищної ради; Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання №81 від 16.05.2023 року, тощо, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 , пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 03 червня 2024 року.

Судді: