ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
27 березня 2024 року
м. Харків
справа № 635/9419/23
провадження № 22-ц/818/1156/24
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії – Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря - Носової К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2023 року, ухвалене суддею Пілюгіною О.М.
В С Т А Н О В И В :
У жотвні 2023 року заявник, від імені якої діє представник ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою та просила встановити факт, що має юридичне значення: факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, включно.
В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Чита Забайкальської області в родині ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . У 1986 році заявниця зареєструвала шлюб з українцем ОСОБА_5 , та прийняла прізвище « ОСОБА_6 ». Подружжя проживало у м. Агай Карагандинської області, де ІНФОРМАЦІЯ_2 народився їх син ОСОБА_7 і через рік сім`я розпалася. В 1988 році заявник із сином, матір`ю та сестрою переїхали до УРСР та проживали у м. Одеса. 01 березня заявник вступила до школи-магазину № НОМЕР_1 Центрального продторгу. 01 вересня 1991 року вона закінчила навчальний заклад, здобула професію контролера-касира продовольчих товарів, але за трудовим договором не працювала. Станом на серпень 1991 року постійно проживала на території України та з 1988 року за її межі не виїжджала. Після оголошення незалежності України, заявниця паспорт громадянина України не отримувала і не набула громадянства інших держав, проживала з паспортом громадянина СРСР. В 1994 році заявник разом із сином переїхала до смт Солоницівка Дергачівського району Харківської області, де проживала постійно до 2008 року. ОСОБА_7 у 2004 році закінчив гімназію № НОМЕР_2 у АДРЕСА_1 . З 2008 року заявник проживає без реєстрацію шлюбу однією сім`єю із ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 . У 2013 році заявниця втратила паспорт громадянина СРСР, аде до правоохоронних органів не зверталась. Метою встановлення факту постійного проживання заявника станом на 24 серпня 1991 року є отримання паспорту громадянина України, тому вона звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2023 року у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання на території України ОСОБА_1 – відмовлено.
В апеляційній скарзі представник заявника просить рішення суду першої інстанції скасувати.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що після оголошення незалежності України, заявниця не отримувала паспорт громадянина України, проте й не набула громадянства будь-якої іншої держави, проживала з паспортом громадянина СРСР, який було втрачено в 2013 році. Вказує, що її син підтвердив ту обставину, що ОСОБА_1 є його матір`ю та вони постійно проживали на території України, спочатку в Одесі, а потім в Харкові та Харківській області. Зазначає, що оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, вказаний факт підлягає встановленню на підставі ст. 293 ЦПК України та ст. 3 ЗУ «Про громадянство України».
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно  ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року включно, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано документів, які б підтвердили особу заявника та беззаперечних доказів факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року включно.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження своїх доводів про встановлення факту постійного проживання на території України ОСОБА_1 надала:
- свідоцтво про народження ОСОБА_9 , 17 березня 1970 року в Читинській області РРФСР;
- довідку про народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 , у м. Агай Карагандинської області, мати - ОСОБА_1 (армянка), батько – ОСОБА_5 (українець);
- свідоцтво про закінчення ОСОБА_7 у 2004 році гімназії № 3 смт Солоницівка Дергачівського району Харківської області;
- копія паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_7 , який виданий 17 лютого 2009 року Приморським РВОМУУМВС України в Одеській області;
- атестат № 8 на ім`я ОСОБА_1 , що 01 березня 1991 року вона поступила до школи-магазину № НОМЕР_1 Центрального продторгу, 01 вересня 1991 року вона закінчила навчальний заклад, здобула професію контролера-касира продовольчих товарів;
- архівну довідку директора департаменту Одеської міської ради від 07.12.2023 року згідно якої з 01.03.1991 року ОСОБА_1 прийнята в школу-магазин № 11 ученицею, з 11.09.1991 року ОСОБА_1 прийнята в магазин № 14 продавцем 3 категорії.
- акт № 253 від 22 вересня 2023 року складений депутатом Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області за зверненням ОСОБА_1 , що остання з 2008 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети ні.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Звертаючись до суду, заявниця ОСОБА_1 , посилаючись на статтю 3 Закону України «Про громадянство України», просила суд встановити факт її постійного проживання на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року.  
Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України.
Указом Президента України №215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок).
Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.
Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.
Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21 (провадження № 61-5793св23).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Заявник вважає себе громадянином України, але належних та допустимих доказів цьому не надає.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Додані до заяви свідоцтво про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в Читинській області РРФСР; довідка про народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 , у м. Агай Карагандинської області, свідоцтво про закінчення ОСОБА_7 у 2004 році гімназії № 3 смт Солоницівка Дергачівського району Харківської області, копія паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_7 , який виданий 17 лютого 2009 року Приморським РВОМУУМВС України в Одеській області не доводять юридичний факт, який просить встановити заявник у цій справі.
Архівна довідка директора департаменту Одеської міської ради від 07.12.2023 року згідно якої з 01.03.1991 року ОСОБА_1 прийнята в школу-магазин № 11 ученицею, з 11.09.1991 року ОСОБА_1 прийнята в магазин № НОМЕР_3 продавцем 3 категорії не може бути беззаперечним доказом факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, оскільки це не доводить факт саме постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року включно, що є предметом доказування у справі.
Виходячи із зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , оскільки надані заявником докази не є беззаперечними доказами факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. 
Оскільки справа розглядається в окремому провадженні, суд у відповідності до вимог ст. 294 ЦПК України може за власною ініціативою з метою з`ясування обставин справи, витребувати необхідні докази.
Між тим, заявник не посилається на обставини щодо яких можливо було б витребувати інші докази.
Сам по собі факт навчання заявниці протягом 6 місяців з березня по листопад в школі-магазині № 11 Центрального продторгу м. Одеси, підтверджений архівною довідкою Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 07.12.2023 року, не доводить постійного її проживання в Україні станом на 24 серпня 1991 року.
Інші докази свідчать про проживання ОСОБА_1 в Україні після 24 серпня 1991 року, що виходить за межі доказування.
Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.
Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Таким чином, відповідно до присів ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2023 року – без змін. 
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення виготовлено 01 квітня 2024 року.

Головуючий –                                                                Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                О.В. Маміна

                                                                       О.Ю. Тичкова