П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 червня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/12952/23	

Перша інстанція: суддя Лісовська Н. В.,
повний текст судового рішення
складено 22.01.2024, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:  
судді-доповідача:                               Танасогло Т.М.,  
суддів:                                                   Димерлія О.О., Осіпова Ю.В.,  
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,-

В С Т А Н О В И В : 

У жовтні 2023 року ГУ ДПС у Миколаївській області звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості з орендної плати за 2022 рік в сумі 68628,62 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що станом на 26.09.2023, відповідно до розрахунку податкового боргу та інтегрованих карток платника (ІКП), податкова заборгованість з орендної плати за землю, згідно податкової декларації від 07.02.2022 року №9019260488  за період січень-грудень 2022 р. складає 68628,62 грн. В зв`язку з несплатою боржником заборгованості податковим органом було винесено податкову вимогу форми «Ф» №0000942-1302-1429 від 12.04.2023.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року позов Головного управління ДПС у Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в сумі 68628,62 грн - задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 податковий борг у сумі 68628,62 грн (шістдесят вісім тисяч шістсот двадцять вісім грн 62 коп.) на користь місцевого бюджету Миколаївської територіальної громади.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем ОСОБА_1 подано до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову податкового органу повністю.
В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що він не отримував на свою адресу ні податкової вимоги №0000942-1302-1429, ні ухвали суду про відкриття провадження, а про наявність боргу дізнався лише після отримання копії рішення суду у додатку «Дія».
Також апелянт вказає на те, що на території Миколаївської області та м. Миколаєва у 2022 році велися бойові дії, що, як наслідок, звільняє позивача від обов`язку по нарахуванню та сплаті до бюджету орендної плати за земельну ділянку, розташовану на такій території.
За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянути без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07.02.2022 р. відповідачем подано податкову декларацію з орендної плати №9019260488  за період січень-грудень 2022 року, в якій самостійно визначено грошове зобов`язання в сумі 69224,32 грн. Заборгованість сплачена частково в сумі 595,70 грн.
Відповідно до розрахунку податкового боргу та інтегрованих карток платника (ІКП), податкова заборгованість з орендної плати за землю, згідно податкової декларації від 07.02.2022 року складає 68628,62 грн.
В зв`язку з несплатою боржником заборгованості податковим органом було винесено податкову вимогу форми «Ф» №0000942-1302-1429 від 12.04.2023, яку було направлено на податкову адресу відповідача, зазначену ним у декларації: АДРЕСА_1 рекомендованим листом. Проте, вказане відправлення було повернуто у зв`язку з закінченням строку зберігання.
У добровільному порядку самостійно платник податків не сплатив вказану вище суму заборгованості, яка набула статусу узгодженої, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено наявність у відповідача податкового боргу у розмірі 68628,62 грн, з метою погашення якого позивачем були здійснені передбачені чинним законодавством заходи, однак станом на день розгляду справи відповідачем жодних заперечень щодо суми податкового боргу чи доказів його погашення або скасування податкової вимоги не надано.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.
З приводу тверджень скаржника про порушення судом першої інстанції процесуального права, що призвело до позбавлення відповідача права на захист, одностороннього та невсебічного розгляду справи, колегія суддів такі оцінює критично виходячи з наступного.
Згідно з ч.1 ст.8 КАС України, усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.
У відповідності до ч.1 ст.44 КАС України, учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.
За визначенням ч.1 ст.11 КАС України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Апеляційний суд звертає увагу, що норми КАС України встановлюють для судів певну процедуру надсилання процесуальних документів учасникам справи, а також необхідність їх виклику та заслуховування в судовому засіданні.
Так, згідно ст.174 КАС України, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 251 цього Кодексу.
Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.
Отже, передумовою для розгляду справи судом є, зокрема, належне направлення учасникам справи ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви.
Належність означає інформування учасників справи у спосіб та за формою, передбаченою процесуальним законодавством.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Копія ухвали про відкриття провадження була направлена судом першої інстанції на електронну адресу відповідача fop2350602419@ukr.net, та була доставлена до електронної скриньки 29.12.2023 року. Крім того, судом було направлено копію ухвали засобами поштової кореспонденції та складено телефонограму.
За вказаного, відповідач був належним чином та своєчасно повідомлений про розгляд цієї справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, про які зауважує апелянт у своїй скарзі є неґрунтовними та не свідчать про порушення права відповідача на захист. Відповідач не був позбавлений права надати свої заперечення та доводи щодо позову податкового органу після отримання ухвали про відкриття провадження у цій справі, а іншого ним не доведено.
Посилання апелянта на не направлення судом першої інстанції на його адресу позовної заяви судова колегія відхиляє, оскільки даний позов подано суб`єктом владних повноважень, що передбачає надання до суду разом з позовом доказів направлення позову відповідачу у справі таким суб`єктом владних повноважень.
Як свідчать матеріали справи, звертаючись з даним позовом до суду ГУ ДПС в Миколаївській області додало до позову докази направлення позовної заяви з доданими до неї матеріалами відповідачу.
З огляду на викладене, на переконання судової колегії, доводи апелянта в частині порушення судом першої інстанції процесуальних норм права не є підтвердженими.
Що стосується суті спірних правовідносин, апеляційний суд зважає на таке.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Колегія суддів звертає увагу, що вимогою заявленого позову є стягнення податкового боргу, предметом доказування в даній справі є обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку, встановлення факту її сплати в добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту, перевірка вжиття контролюючим органом заходів щодо стягнення податкового боргу на підставі та в черговості, встановлених ПК України, тощо.
Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Платниками податків, в силу приписів п.15.1 ст.15 Податкового кодексу України, визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Як встановлено п.п.14.1.39, 14.1.156, 14.1.175 п.14.1 ст. 14 ПК України, грошовим зобов`язанням платника податків, у розумінні ПК України, визнається сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Тобто, узгоджена сума податкового зобов`язання, не сплачена платником в строки, визнається сумою податкового боргу платника податків.
Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України, на платників податків покладений обов`язок сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до п. 31.1 ст. 31 ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.
Згідно пункту 36.1 статті 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Відповідно до п.57.3 ст.57 ПК України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
У разі невиконання платником податків обов`язку щодо своєчасної сплати узгодженої суми податкового зобов`язання контролюючий орган в силу компетенції, встановленої нормами ПК України, здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків.
Відповідні заходи мають бути здійснені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, як того вимагає частина друга статті 19 Конституції України, якою встановлені критерії поведінки державного органу у сфері публічних відносин.
Стягненню несплачених у зазначені вище строки грошових зобов`язань передує певна процедура, визначена Податковим кодексом України.
Згідно з п.59.1 ст. 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.
У відповідності до п. 59.5 ст. 59 ПК України встановлено, що у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.
У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Отже, Податковим кодексом України встановлена послідовність звернення до суду з вимогами щодо стягнення податкового боргу платника.
Обов`язкові умови (обставини), наявність яких в своїй сукупності зумовлює виникнення у податкового органу права на звернення до суду із даним позовом, є:
-наявність у платника податків боргу зі сплати податків (зборів, обов`язкових платежів);
-сума заборгованості платника податків на момент звернення податкової служби до суду із позовом про її стягнення має бути узгодженою в установленому законодавством порядку, надсилання платнику податків вимоги про сплату боргу.
За п. 20.1.34 та 20.1.35 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право: звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини; звертатися до суду щодо стягнення з дебіторів платника податків, який має податковий борг, сум дебіторської заборгованості, строк погашення якої настав та право вимоги якої переведено на контролюючий орган, у рахунок погашення податкового боргу такого платника податків.
Відповідно до підпункту 20.1.19 пункту 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску; стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.
Згідно з п. 87.11 ст. 87 ПК України, орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження».
Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що станом на 26.09.2023, відповідно до розрахунку податкового боргу та інтегрованих карток платника (ІКП), податкова заборгованість з орендної плати за землю, згідно податкової декларації від 07.02.2022 року №9019260488  за період січень-грудень 2022 р. складає 68628,62 грн.
Вказана заборгованість, як вбачається з матеріалів справи виникла в результаті самостійного визначення відповідачем податкового зобов`язання у податковій декларації декларацію з орендної плати №9019260488 від 07.02.2022 року за період січень-грудень 2022 року.
У зв`язку із несплатою самостійно податкового зобов`язання визначеного у вказаному вище податковому повідомленні-рішенні, на адресу відповідача було направлено податкову вимогу форми «Ф» №0000942-1302-1429 від 12.04.2023, яку було направлено на податкову адресу відповідача, зазначену ним у декларації: АДРЕСА_1 рекомендованим листом. Проте, вказане відправлення було повернуто у зв`язку з закінченням строку зберігання.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо неотримання ним податкової вимоги, враховуючи наступне.
За приписами ст. 45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.
Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.
Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Відповідно до п.70.7 ст.70 ПК України фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
В свою чергу, відповідно до п.42.2. ст.42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, зокрема, за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Згідно п.42.5 ст. 42 ПК України у разі, коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
Згідно п.58.3 ст.58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
З вищенаведених правових норм вбачається, що податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 червня 2021 року по справі №826/14316/18.
Приписами пункту 4 розділу VІ «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року №449,  передбачено направлення вимоги не тільки за місцем проживання, але і за останнім відомим місцем перебування фізичної особи.
Як вбачається зі змісту податкової декларації від 07.02.2022 року, відповідачем зазначено податкову адресу: АДРЕСА_1 .
Колегією суддів встановлено, що податкові повідомлення-рішення та податкова вимога направлялись ОСОБА_1 рекомендованим листом за останнім відомим місцем перебування, а саме за адресою  АДРЕСА_1 .
Відповідно до норм чинного законодавства, платник податків зобов`язаний визначити свою податкову адресу, і повідомити податковий орган про зміну свого місцезнаходження. Добросовісний платник податків, зобов`язаний забезпечити отримання кореспонденції, у разі невиконання цього обов`язку, платник не вправі посилатись на неотримання ним документів, як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних наслідків.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 120/479/21-а, від 20.10.2020 у справі №140/30/20.
Отже, в даному випадку, контролюючим органом було дотримано встановлений законом порядок вручення документів та надіслано податкову вимогу рекомендованим листом за останнім відомим місцем перебування фізичної особи.
Наведене дає підстави вважати грошові зобов`язання за вказаною податковою вимогою такими, що набули статусу узгодженості. У зв`язку з цим у відповідача виникає обов`язок щодо сплати визначених в них грошових зобов`язань відповідно до ст. 57 Податкового кодексу України.
При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо неправомірності нарахування суми податкового боргу фіскальним органом, оскільки предметом спору у даній справі є стягнення узгодженого податкового боргу, а не законність визначення позивачем боргу за орендну плату. При цьому колегія суддів зауважує, що відповідач не був позбавлений можливості оскаржити в судовому порядку податкову вимогу згідно норм чинного законодавства, до набуття податковим зобов`язанням статусу узгодженого.
Враховуючи вищенаведене, оскільки матеріалами підтверджується наявність у відповідача податкового боргу у розмірі 68628,62 грн. який є узгодженим, однак станом на даний час відповідачем самостійно не сплачений, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та вірного висновку про задоволення позовних вимог ГУ ДПС у Миколаївській області та стягнення вказаної суми боргу з відповідача.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.
У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи позивача не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі № 400/12952/23 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач 		Т.М. Танасогло	
Судді	  	Ю.В. Осіпов    О.О. Димерлій