П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 травня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/30587/23	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

апелянтки/позивачки Васильєвої Л.В., її представника ОСОБА_1 , перекладача ОСОБА_2 , представників відповідача Кирилюк В.Ю. та Білоконь Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2024 року (суддя Харченко Ю.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 05.02.2024) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

7 листопада 2023 року ОСОБА_3 , діючи в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , звернулася до адміністративного суду з позовом до ДМС України, у якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 16.10.2023 року №186-23, яким ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту;
- зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивачка подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
На думку апелянтки, суд першої інстанції належним чином не дослідив інформації про країну походження, питання виникнення нових підстав набуття статусу біженця, чи особи, що потребує додаткового захисту, а обмежився лише дослідженням правового статусу позивачки до її виїзду з країни громадянської належності, ще до початку повномасштабного вторгнення рф. Оцінка наявності або відсутності передбачених пунктами 1 та 13 Закону України "Про біженців або осіб, які потребують додаткового захисту" №3671-VI ознак для визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повинна була надаватися і відповідачем, і судом першої інстанції саме в контексті тої ситуації по країні походження позивачки, яка склалась після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України 24.02.2022 року, і яка докорінно змінює підходи для оцінки звернення позивачки за міжнародним захистом.
На переконання апелянтки, наведена позивачкою у позовній заяві інформації по країні її походження вказує на існування чисельних фактів порушення представниками органів влади РФ прав людей, які займають проукраїнську позицію, критикують військове вторгнення РФ на територію України, що супроводжується їх переслідуванням, репресіями, арештами, притягненням до кримінальної відповідальності, катуванням, тощо. Відповідно до правових висновків Верховного суду від 13 березня 2020 року в справі №820/5886/16 ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявницею. Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином РФ, місце народження: Російська Федерація. За національністю (етнічною належністю) росіянка, за віросповіданням християнин-євангеліст п`ятиденник.
У 2018 році ОСОБА_3 прибула до України разом з чоловіком з метою місіонерської діяльності від релігійної організації Церкви християн віри євангельської "Дім Горшечника", у зв`язку з призначенням його асистентом пастора на служіння до філії церкви у м. Одеса (Україна). Посвідку на тимчасове проживання було оформлено за клопотанням "Релігійної громади Церкви християн Віри Євангельської "Дім Горшечника" у м. Одеса.
Після приїзду до України ОСОБА_3 декілька разів добровільно поверталась в РФ з метою оформлення необхідних паспортних документів, та для прийняття участі у конференції головного філіалу "Дім Горшечника" у РФ.
21.10.2019 року ОСОБА_3 видано посвідку на тимчасове проживання в Україні серії 800097423, орган видачі "5103", строк дії до 17.10.2020.
26.11.2020 ОСОБА_3 документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , орган видачі " 5103", строк дії до 24.11.2021.
14.02.2022 ОСОБА_3 видано посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , орган видачі "5103", підстава видачі "04/06" (провадження релігійної діяльності), строк дії до 10.02.2023.
30.10.2022 року ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_7 здійснила добровільний виїзд до м. Кишинів (Молдова), де перебувала приблизно протягом трьох днів, мета виїзду: звернення до дипломатичного представництва РФ з метою подання клопотання для оформлення на дітей нових паспортних документів громадян РФ для виїзду за кордон. В Молдові за міжнародним захистом не зверталась, повернення до України датоване 03.11.2022.
11.11.2022 "Релігійна громада Церкви християн Віри Євангельської "Дім Горшечника" у м. Одеса звернулася до Одеської обласної військової адміністрації з клопотанням про надання сприяння в обміні посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_3 .
Листом Одеської ОВА від 06.12.2022 №11531/8/01-38/10440/2-22 було проінформовано про неможливість погодження обміну посвідки на тимчасове проживання з посиланням на пункт 1 постанови КМУ від 01.11.2022 №1232 "Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану".
27.02.2023 ОСОБА_3 звернулася до ГУ ДМС в Одеській області з письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За наслідком розгляду заяви Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено Висновок від 15.09.2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Управлінням встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців або осіб, які потребують додаткового захисту" та рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та її неповнолітнім дітям ОСОБА_8 (донька) ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 (син), ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням ДМС України №186-23 від 16.10.2023 р. відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
20.10.2023 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено повідомлення №202 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вважаючи згадане рішення ДМС про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту протиправним, ОСОБА_3 звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позовних вимог суд першої інстанції визнав правомірним спірне рішення ДМС України. Судом не встановлено законодавчо передбачених підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2023 року №186-23; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, за приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Для правильного вирішення публічно-правового спору, предметом оскарження у якому є рішення суб`єкта владних повноважень, обов`язковим є перевірка такого рішення на відповідність критеріям, визначеним частині другої статті 2 КАС України, а саме чи прийняте (вчинене) таке рішення: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суспільні відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні урегульовані Законом України від 08 липня 2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі – Закон №3671-VI).
Відповідно до пунктів 1, 4, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;
особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з частинами першої та другої статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною шостою статті 5 Закону №3671-VI визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Умови, за яких особа не визнається біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону №3671-V, за змістом якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
При вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту мають ураховуватися конвенційні підстави, наведені вище.
Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Згідно з статтею 4 Директива Ради Європейського Союзу 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації та статусу громадян третіх країн або осіб без громадянства як біженців або осіб, які взагалі потребують міжнародного захисту та змісту наданого захисту" які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, в разі якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка прибула до України разом з чоловіком у 2018 році з метою місіонерської діяльності від релігійної організації Церкви християн віри євангельської "Дім Горшечника", у зв`язку з призначенням його асистентом пастора на служіння до філіалу церкви у м. Одеса (Україна). Посвідку на тимчасове проживання було оформлено за клопотанням "Релігійної громади Церкви християн Віри Євангельської "Дім Горшечника" у м. Одеса.
Документальні факти легального перебування позивачки в Україні: посвідка на тимчасове проживання серії 800016758, орган видачі "5101", строк дії - до 31.10.2019; 21.10.2019 видано посвідку на тимчасове проживання в Україні серії 800097423, орган видачі "5103", строк дії - до 17.10.2020; 26.11.2020 документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії 800173318, орган видачі "5103", строк дії - до 24.11.2021; 14.02.2022 видано посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , орган видачі "5103", підстава видачі "04/06" (провадження релігійної діяльності), строк дії - до 10.02.2023.
Після приїзду до України у 2018 році позивачка неодноразово добровільно поверталась в РФ з метою оформлення необхідних паспортних документів та для прийняття участі у конференції головного філіалу "Дім Горшечника" у РФ. Також, позивачка періодично виїздила до Ізраїлю та Молдови з релігійною та туристичною метою.
22.08.2021 позивачка востаннє разом з дітьми прибула до України, рейсовим автобусом за напрямком Москва (РФ) - Одеса - Болград (Україна), легально, на підставі паспортних документів гр. РФ та оформленої посвідки на тимчасове проживання, місце перетину кордону КПП "Бачівськ".
Окремо слід зазначити, що після початку повномасштабного вторгнення РФ до України (24.02.2022) позивачка разом з донькою Анною 30.10.2022 здійснила добровільний виїзд до м. Кишинів (Молдова), де приблизно перебувала протягом трьох днів, з метою звернення до дипломатичного представництва РФ для укладення клопотання про оформлення на дітей нових паспортних документів гр. РФ для виїзду за кордон.
В Молдові за міжнародним захистом не звертались, повернення до України датоване 03.11.2022. Зі слів, після отримання від посадової особи дипломатичного представництва РФ у Молдові повідомлення про оформлення таких паспортних документів, заявниця через побоювання щодо неможливості повернення до України не здійснила повторного виїзду до Молдови для отримання таких паспортів.
Незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивачка звернулась із заявою про набуття міжнародного захисту лише 27.02.2023, тобто через 5 років після потрапляння на територію України, та з 10.02.2023 перебування в статусі нелегального мігранта.
З цього приводу варто врахувати правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанова від 23 червня 2021 року у справі №420/5005/20, від 6 серпня 2020 року у справі №420/3327/19, від 1 липня 2020 року у справі №420/3057/19, від 28 квітня 2020 року у справі №420/3757/19 та ін., відповідно до якої значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
З огляду на вищезазначене висновується, що звернення позивачки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обумовлене не потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в Україні.
Так, в обґрунтування адміністративного позову ОСОБА_3 зазначила, що побоюється переслідування у зв`язку з її політичними переконаннями та діяльністю її чоловіка на території України, а саме: правдиве висвітлення подій, які відбуваються в Україні у зв`язку із збройною агресією РФ проти України, яку позивачка вважає війною, а не "СВО", її висловлювання про насильницькі та агресивні дії РФ під час листування з громадянами РФ, друзями/знайомими РФ і телеграм групі її чоловіка (публічні виступи під час YouTube трансляцій на власному каналі: https://www.youtube.com/@denvasiliev та інстраграмі ОСОБА_10 ), надання інформації щодо злочинних дій РФ на території України Британській азіатській християнській асоціації шляхом відео звернення.
Водночас, як з`ясовано судом, ані матеріали справи, ані матеріали особової справи ОСОБА_3 , не містять жодних доказів на підтвердження того, що позивачка, її діти та чоловік, зазнавали переслідувань за ознакою політичних переконань в РФ (арк. 5 співбесіди від 16.03.2023), або на підтвердження того, що вона займалась активістською діяльністю політичного спрямування.
Також, встановлено, що позивачка ніколи не брала участі та не надавала матеріальної підтримки або сприяння політичним або громадським рухам, не підтримувала контакти з їх представниками (арк. 5-6 співбесіди від 06.06.2023); не брала участі в політичних процесах, не балотувалася (арк. 7 протоколу від 16.03.2023); не була причетна до прийняття суспільно значущих політичних рішень (арк. 8 співбесіди від 16.03.2023); політичне підґрунтя в Україні відсутнє (арк. 5 співбесіди від 06.06.2023); ніколи не перебувала у складі антиурядових груп, не брала участі у анти владній діяльності (арк. 8 протоколу від 16.03.2023); не займалася публічною діяльністю опозиційного спрямування, у тому числі в ЗМІ чи в мережі "Інтернет" (арк. 6 співбесіди від 16.03.2023, арк. 5 протоколу від 06.06.2023); не брала участі в мітингах або демонстраціях (зокрема, і антивійськових) (арк. 8 співбесіди від 16.03.2023; арк. 5-6 співбесіди від 06.06.2023). 
Щодо доводів апеляційної скарги позивачки про побоювання переслідувань з боку органів державної влади РФ за ознакою віросповідання, слід зазначити наступне.
З особистої справи заявниці вбачається (анкета від 15.03.2023), що ОСОБА_3 з 2001 є прихожанкою Церкви християн ОСОБА_11 "Дім Горшечника". Характеризує зазначену організацію, як протестантську євангельську церкву, вчення якої засновано на Біблії. Характер діяльності: ознайомлення з Біблією, навчання дітей релігійним канонам у недільних школах, прийняття участі у музичних концертах релігійної спільноти. Характер діяльності з часом не змінювався. У зв`язку з призначенням для здійснення місіонерської діяльності у різних регіонах на території РФ заявниця проживала у містах ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Встановлена основна форма діяльності релігійної організації: Євангелійська проповідь, допомога особам з наркотичною залежністю, проведення зібрань віруючих, заходів для молоді та релігійних концертів (арк. 2 співбесіди від 06.06.2023). Основні ідеологічні постулати (принципи) організації: вивчення Біблії, розмови про Бога, зміна життя людей (арк. 2 протоколу від 06.06.2023).
В період 2010 - 2012 років заявницю було направлено до м. Русе (Болгарія), для місіонерської діяльності. Під час перебування у Болгарії заявниця виїжджала на конференції та релігійні концерти представників церкви у м. Зволле (Нідерланди), Брашов (Румунія), Вісагінес (Литва); у період 2012 - 2018 років за релігійними мотивами постійно проживала в м. Вологда (РФ) за місцем розташування головного філіалу "Дому Горшечника"; у 2018 році позивачка разом з чоловіком до України з метою місіонерської діяльності від релігійної організації Церкви християн віри євангельської "Дім Горшечника", у зв`язку з призначенням його асистентом пастора на служіння до філіалу церкви у м. Одеса (Україна). Позивач займається вивченням Біблії, доведенням до людей інформації про Бога, допомогою потребуючим, їх спрямуванням на позитивні зміни у власному житті (арк. 4 співбесіди від 06.06.2023).
З арк. 3 протоколу від 06.06.2023 вбачається, що напрямок релігії, канонів якого дотримується позивачка, не є забороненим на території РФ. Церква християн ОСОБА_11 " ОСОБА_14 " вже протягом 30 років продовжує на законних підставах функціонувати в РФ (арк. 2 співбесіди від 06.06.2023), здійснює місіонерську діяльність (арк.  3протоколу від 06.06.2023). Зокрема, в РФ функціонує головний філіал церкви "Дім Горшечника" у м. Вологда (арк. 3 співбесіди від 06.06.2023), спеціалізовані учбові центри (арк. 3 протоколу від 06.06.2023), що підтверджується публікаціями в " ІНФОРМАЦІЯ_5 " (доступ: ІНФОРМАЦІЯ_5 ), де висвітлена релігійна діяльність спільноти в орендованому приміщенні (залі) церкви у м. Вологда (арк. 2-3 співбесіди від 06.06.2023). Інформація щодо адрес розташування та контактних даних філій церкви "Дім Горшечника" в РФ міститься у відкритому доступі (доступ за посиланням: https://cerk.com/index.php).
Зі слів заявниці Церкву християн ОСОБА_11 " ОСОБА_14 " не включено до внутрішньодержавних реєстрів "екстремістських" або "небажаних" організацій (арк. 5 протоколу від 06.06.2023); по відношенню до представників "Дім Горшечника" не порушують кримінальні справи у РФ (арк. 2-3 співбесіди від 06.06.2023), застосування утисків щодо адептів зазначеного руху не спостерігається також у звіті Державного департаменту США щодо свободи віросповідання на території РФ від 15.05.2023 року (доступ: httvs://www. ecoi.net/en/document/209189З. html). 
Також заявниця повідомила, що представники РО "Дім Горшечника" відкрито не висловлювали власної антивійськової позиції після початку повномасштабного вторгнення РФ до України (арк. 2 співбесіди від 06.06.2023 року); адепти вищезазначеної Церкви не приймають участь у заходах, спрямованих проти офіційного християнського духовенства РФ, представленого РПЦ (арк. 7 протоколу від 06.06.2023).
Станом на сьогодення позивачка продовжує підтримувати контакти з пасторами та керівниками "Дім Горшечника" в РФ, зокрема з ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Зі слів заявниці, вони продовжують здійснювати релігійну (місіонерську) діяльність, інформація щодо їх переслідувань або дискримінації відсутня (арк. 2 протоколу від 06.06.2023 року).
З наявної ІКП (доступ: https://admnvrsk.ru/podrazdeleniva/upravleniva/upravlenie-vnutrennev-ьolitiki/novosti/news-16012023165658-117371/) встановлено, що представники "Дім Горшечника" станом на 2023 рік мають можливість реєструвати нові філіали в РФ, безперешкодно отримують консультації з приводу проведення релігійної діяльності від органів державної влади, елементів переслідувань або дискримінаційного ставлення не виявлено. Встановлено, що відповідно до федерального закону, що регламентує порядок здійснення місіонерської діяльності в РФ надається дозвіл на обмін своїми переконаннями з особами іншої віри або невіруючими з метою залучення таких осіб до "структури" релігійного об`єднання в будівлях, що належать релігійній організації, будівлях, власники яких дали дозвіл на проведення заходів, місцях паломництва, кладовищах та крематоріях, а також внутрішніх приміщеннях освітніх організацій, що історично використовувалися для релігійних церемоній.
Зі слів заявниці вбачається, що філії "Дім Горшечника" на території РФ мають спеціально облаштовані для проведення богослужінь приміщення (арк. 2 співбесіди від 06.06.2023), що вказує на можливість подальшого безперешкодного проведення місіонерської діяльності; під час проживання в РФ позивачка не зазнавала особистих переслідувань за ознакою віросповідання (арк. 3 протоколу від 16.03.2023), не була причетна до свавільних арештів, затримань або позасудових рішень (арк. 6 співбесіди від 16.03.2023), по відношенню до неї не застосовувались адміністративні стягнення (арк. 8 анкети від 15.03.2023; арк. 7 протоколу від 06.06.2023), кримінальні провадження - відсутні (арк. 8 анкети від 15.03.2023; арк. 7 співбесіди від 06.06.2023). По відношенню до позивача не застосовувалось фізичне насилля (арк. 8 анкети від 15.03.2023, арк. 6 протоколу від 16.03.2023), вона не була причетна до насильницьких зникнень або викрадень (арк. 6 співбесіди від 16.03.2023), у позивачки не виникало суттєвих проблем з органами державної влади або з цивільним населенням (арк. 6 протоколу від 16.03.2023: арк. 3 співбесіди від 20.06.2023), не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 7 співбесіди від 16.03.2023), виїзд до України відбувся через офіційне призначення на пасторське богослужіння у філію церкви у м. Одеса її чоловіка (арк. 6-7 анкети від 15.03.2023, арк. 3 протоколу від 16.03.2023).
Окремо, доводи про імовірне переслідування позивачки на території РФ також спростовує та обставина, що ОСОБА_3 після початку повномасштабного вторгнення виїздила до Молдови, разом з донькою, з метою оформлення нових закордонних паспортних документів гр. РФ для дітей (матеріали співбесіди від 28.08.2023), що також підтверджує соціальний та природний зв`язок позивачки з країною громадянської належності. При цьому, будь-яких проблем, погроз або перешкод з оформленням відповідної документації вона не зазнавала (арк. 4 протоколу від 16.03.2023, арк. 2 співбесіди від 20.06.2023), за міжнародним захистом не зверталася (арк. 2 співбесіди від 28.08.2023), що виключає заявницю з категорії осіб, на яких поширюються норми Конвенції про статус біженців.
Посилання в апеляційної скарзі на сюжет deutsche welle від 14.02.2024 (www.youtube.com/watch?v=vMIhYA3AOaU), у якому зазначається, що влада РФ чинить тиск і переслідування священиків та віруючих, що не підтримують владу у загарбницькій війні проти України, та називають "СВО" війною перевірити неможливо через видалення відео.
Також колегія суддів відхиляє як неаргументовані доводи апеляційної скарги про неврахування відповідачем актуальної інформації по країні її походження, адже наведені позивачкою посилання на інформацію в мережі інтернет не стосуються спірного питання щодо неї.
Щодо ситуації з близькими родичами позивачки (зазначений елемент є спільним у контексті застосування міжнародного права), то за заявою та матеріалам особової справи заявниці не спостерігається застосування обмежень, переслідування, утисків та дискримінації за ознакою віросповідання по відношенню до позивача. Також, не встановлено загрози переслідування заявниці за ознакою віросповідання у випадку повернення до РФ, позивачка не здійснювала забороненої діяльності в РФ, не належить до категорій ризику або об`єктів відокремленого переслідування. Релігійна течія, канонів якої дотримується церква, до якої належить заявниця, є дозволеною в РФ, її адепти продовжують здійснювати релігійну (місіонерську) діяльність. Родичі позивача проживають в РФ та не зазнають побоювань, переслідування або дискримінації.
Колегія суддів критично ставиться до посилань апеляційної скарги про введення на території РФ кримінальної відповідальності за публічне поширення свідомо неправдивої інформації про використання збройних сил Росії, оскільки за результатами проведеного аналізу наданих заявницею роздруківок листування в групі месенджеру "Telegram" під назвою "Миссионерские церкви" не встановлено обставин позиції заявниці до російського вторгнення в Україну. Натомість, встановлено, що відповідну групу створено з метою висвітлення діяльності та новин церков "Дім Горшечника", що знаходяться за межами РФ, де даний ресурс не заблоковано (арк. 3 протоколу від 20.06.2023); новини, що публікуються в групі отримують позитивні відгуки від її підписників, елементів погроз або негативного ставлення не зафіксовано (арк. 5 протоколу від 20.06.2023). Водночас, доєднатися до групи можливо лише за запрошувальним посиланням, що відсіює потенційно небажаних користувачів (арк. 3 співбесіди від 20.06.2023). Будь-які інші підтвердження дописів заявниці у соціальних мережах-відсутні (арк. 8 протоколу від 16.03.2023).
Щодо доводів апеляційної скарги на волонтерську діяльність позивачки на території України, то за результатами їх розгляду не спостерігається здійснення нею на території України діяльності, що могла б потенційно створювати загрозу переслідувань з боку органів державної влади РФ у випадку її повернення на територію країни громадянської належності. Волонтерська діяльність, якою займається позивачка на території України носить суто релігійно-гуманітарний характер та полягає в здійсненні сприяння з оформлення дизайну інтерфейсу благодійної християнської організації "Jesus Film" (арк. 6 анкети від 15.03.2023), наданні матеріальної допомоги потребуючим з числа цивільного населення (арк. 7 співбесіди від 06.06.2023), політичні або інші цілі від такої діяльності не спостерігаються. Систематичне та офіційне оформлення гуманітарної допомоги через партнерські відносини з волонтерськими організаціями відсутні (арк. 5 протоколу від 06.06.2023), не виявлено та не підтверджено жодних конкретних дій на підтримку ЗСУ чи іншим збройним формуванням України (арк. 5 співбесіди від 06.06.2023; арк. 3 співбесіди від 20.06.2023); заявниця ніколи не займалася розповсюдженням матеріалів та не брала участі в діяльності, що визнана екстремістською або забороненою на території РФ (арк. 6 протоколу від 06.06.2023, арк. 2 співбесіди від 20.06.2023), не створювала та не адмініструвала групи антиросійського або антивійськового спрямування (арк. 6 протоколу від 06.06.2023).
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновками відповідача, що відомості, що надані заявницею, носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні та суперечать міжнародним вимогам сфери міжнародного захисту та не відповідають положенням Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 №8043/04. Зокрема, порушені вимоги "надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявниці та обґрунтування неможливості надання інших доказів"; "реальна спроба обґрунтувати заяву", що узгоджуються з п. 5, 6 Керівних положень УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16.12.1998 року, відповідно до положень яких "обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов`язком доказування". Відповідно до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява...". Водночас, виходячи зі змісту вищевказаних положень, посадова особа ДМС повинна сприяти аналізу наданих заявником тверджень, враховуючи володіння інформацією про актуальну об`єктивну інформацію за країною походження шукача захисту. Спостерігається порушення вимоги "правдоподібності та несуперечливості" тверджень заявниці. Відповідно до Керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженця у редакції за лютий 2019 року відзначається, що у випадку відсутності документальних доказів з приводу обставини ймовірних переслідувань, для оцінки достовірності викладеної заявником легенди, проводиться аналіз загальної логічності, повноти, детальності, внутрішньої узгодженості та несуперечності тверджень заявника, що узгоджується з відповідними рекомендаціями УВКБ ООН, викладеними в Керівництві з процедур та критеріїв визначення статусу біженця (додаток № 7 до рекомендаційної позиції).
Враховуючи наведене, не вбачається законодавчо встановлених підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та скасування рішення ДМС України від 16.10.2023 року №186-23. Судом не встановлено обставин, за існуванням яких позивачка може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Щодо аргументів апелянтки про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які виявилися у тому, що він помилково розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд уважає за необхідне зазначити таке.
Спір у цій справі є спором з приводу прийняття ДМС рішення, яким позивачці було відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.
За змістом частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).
Із змісту положення частини другої статті 12 КАС України вбачається, що в порядку спрощеного позовного провадження можуть розглядатися не лише справи незначної складності, але й інші справи, для яких пріоритетним є швидке вирішення справ.
Отож за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України).
У цій справі суд першої інстанції обґрунтовано відніс цю справу до категорії справ незначної складності, тому правомірно розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження. 
Фактів того, що зазначене унеможливило позивачці надати суду докази на обґрунтування власної правової позиції чи представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи не встановлено, а апелянткою не доведено.
Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" визначено, що ефективність  справедливого  розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами
Отож твердження апеляційної скарги про порушення судом права позивачки бути почутим не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Решта доводів і міркувань позивачки, викладені в апеляційній скарзі, також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить належних, вагомих і обґрунтованих міркувань, чи доводів та аргументів, які б спростовували висновки про необґрунтованість її позовних вимог, адже суд першої інстанції правильно та повно з`ясував усі обставини справи та прийняв рішення, яке ґрунтується на належній юридичній оцінці встановлених обставин справи із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів при прийнятті даного судового рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", заява №303-A, п. 29).
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                        М.П.Коваль

Суддя                                        Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 3 червня 2024 року.