КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 754/8642/23                                                                                        Головуючий у І інстанції Грегуль О.В.
Провадження №22-ц/824/8731/2024                                                               Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
19 червня 2024 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,
за участі секретаря Спис Ю.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Матвійчука Володимира Валерійовича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахування уточнення позовних вимог та посилаючись на ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини просить позбавити відповідача батьківських прав відносно: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (позивач).
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що після повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України її мати виїхала в невідомому напрямку, її теперішнє місцезнаходження невідоме (востаннє повідомляла, що знаходиться за кордоном у Німеччині), постійного зв`язку з нею також не має, про намір повернутись в Україну до закінчення війни відповідачка не повідомляла. 
Вказує, що від початку війни вона проживає, як і до війни, зі своєю бабусею ОСОБА_3 , що зафіксовано в акті обстеження житлово - побутових умов. 
Батько - ОСОБА_4 був мобілізований на військову службу та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначає, що під час війни вона залишилась одна, оскільки її батько загинув, а мати втекла в невідомому напрямку, залишивши її без засобів до існування, у зв`язку із чим позивачка була вимушена звернутись до суду з позовом до своєї матері про стягнення аліментів. 
23 грудня 2022 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/8436/22 позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти у розмірі 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за період з 24.02.2022 та до досягнення дитиною повноліття. 
Також зазначала, що рішенням Деснянського районного суду м. Києві від 12 червня 2023 року задоволено її заяву про надання повної цивільної дієздатності. Зазначеним рішенням встановлено і факт приїзду матері у березні 2023 року до м. Києва, і факт відсутності участі матері у вихованні, а також оцінені її житлово - побутові умови відповідно до акту обстеження умов проживання дитини, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації.
Також факт самоусунення матері від виховання та піклування про доньку підтверджується довідкою - характеристикою зі школи.
Вважає, що всі обставини в сукупності свідчать, що її мати злісно ухиляється від своїх обов`язків по вихованню та утриманню її, як доньки, а тому просила суд позбавити свою матір відносно неї батьківських прав.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2024 рокув задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Матвійчук В.В.подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачка обґрунтовувала та підтвердила факти ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків належними доказами. Зокрема, рішеннями судів у справах про стягнення аліментів та про надання їй повної цивільної дієздатності. Крім того, факти самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків підтверджуються інформацією від освітнього закладу, в якому навчалася позивачка.
Не маючи законного представника, позивачка була позбавлена можливості оформити спадщину після смерті батька, а також стягнути борг по аліментам, які він повинен був виплачувати, з решти його спадкоємців
В апеляційній скарзі звертає увагу, що висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав взагалі не містить жодного обґрунтування, тому не може служити достатнім підґрунтям для розв`язування спору по суті. 
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Матвічук В.В. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. 
Відповідач та представник третьої особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до положень процесуального законодавства., 
Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника, з`ясувавши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до свідоцтва про народження від 28.02.2014, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 і її матір`ю є ОСОБА_2 (відповідач), а батьком: ОСОБА_4 .
Відповідно до свідоцтва про смерть від 17.06.2022 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.12.2022 у справі № 754/8436/22 (суддя: Бабко В.В.) з ОСОБА_2 (відповідач) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач) стягнуто аліменти у розмірі ста відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за період з 24.02.2022 та до досягнення ОСОБА_1 повноліття.
Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України з 24.02.2022 року виїхала закордон, про намір повернутися в Україну до закінчення війни остання не повідомляла.
Згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.06.2023 у справі № 753/13797/22 (суддя: Зотько Т.А.) неповнолітній ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач) надано повну цивільну дієздатність з моменту набрання рішенням законної сили.
Актом обстеження умов проживання дитини від 30.06.2022 року, складеним Службою у справах дітей та сім'ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із бабусею - ОСОБА_5 та дідусем - ОСОБА_6 Сім'я проживає в двокімнатній квартирі, в якій зроблений сучасний ремонт, в наявності побутова техніка, меблі в достатній кількості для проживання та розвитку. Зазначено також, що що ОСОБА_1 проживає за вказаною адресою з жовтня 2020 року.
Згідно Довідки-характеристики випускниці 2023 року ОСОБА_1 , виданої Спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів № 189, у 10 класі (2021-2022 н.р.) ОСОБА_1 була переведена на індивідуальну форму навчання (сімейна домашня) на підставі заяви батьків ОСОБА_2 . В 11 класі (2022-2023 н.р.) ОСОБА_1 продовжила здобуття освіти за індивідуальною формою навчання (сімейна домашня) на підставі заяви бабусі ОСОБА_5 і акту обстеження умов проживання дитини Службою у справах дітей та сім'ї Дарницького району. Навчальний матеріал засвоїла на середньому та достатньому рівнях. З адміністрацією школи. Класним керівником і вчителями протягом 2022-2023 н.р. постійний зв`язок підтримувала ОСОБА_5 (бабуся) і ОСОБА_8 (тітка). ОСОБА_2 з початку повномасштабного вторгнення не зверталась до адміністрації закладу та класного керівника.
Згідно висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 20.11.2023 № 101-10019, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за не доцільне позбавити відповідача батьківських прав стосовно позивача. Даний висновок обґрунтовується тим, що при детальній перевірці ситуації, яка склалась між позивачем і відповідачем, органом опіки та піклування встановлено, що із-за військової агресії РФ проти України відповідач виїхала до ФР Німеччини і саме позивач ухиляється від спілкування з відповідачем та позивач переїхала проживати до матері відповідача.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено існування виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. 
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 29.04.2020 у справі №522/10703/18.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Тобто, судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. 
Вирішуючи спір за позовом ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції належним чином дослідивши та оцінивши подані сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.
Встановивши фактичні обставини справи, суд, правильно розтлумачивши поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і з`ясувавши, що матеріали справи не містять доказів свідомого умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, дійшов обґрунтованого про відсутність підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які позивач посилався в обґрунтування заявлених вимог (ухилення від виконання батьківських обов'язків), суду надано не було.
Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.
У даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися зі своєю донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з бабусею та дідусем.
При цьому, слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості батька з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. А та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається бабуся, а мати проживає закордоном, не свідчить безумовно про те, що мати не бажає приймати участь в утриманні та вихованні дитини, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. 
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка внаслідок повномасштабного вторгнення рф на територію України виїхала закордон та проживає окремо від дитини, не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав та відповідно для скасування рішення суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно враховано висновок органу опіки та піклування про не доцільність позбавлення батьківських прав відповідача не може бути взято до уваги, оскільки відповідно до частини шостої статті 19 СК України, надаючи оцінку цьому висновку, апеляційний суд зважає на його достатню обґрунтованість. Так, зі змісту висновку вбачається, що на засіданні комісії  з питань захисту прав дитини були присутні ОСОБА_1 , її бабуся - ОСОБА_5 , представник матері дитини ОСОБА_2 - адвокат Скріжалевська Л.П. також в режимі відеоконференції, за допомогою мобільного додатка Вайбер, брала участь у засіданні мати - ОСОБА_2 , яка пояснила, що викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності та жодним чином не свідчать про ухилення її від виконання батьківських обов`язків. Зі слів матері, ОСОБА_1 достеменно було відомо, що мати виїхала у березня 2022 року до Федеративної Республіки Німеччина. Вона з донькою постійно підтримувала спілкування. На пропозицію переїхати жити до матері за кордон донька спочатку мала намір виїхати, але згодом категорично відмовилась. Згодом дитина відмовилась від спілкування із матір'ю та заблокувала вхідні дзвінки і повідомлення від неї.
Наявність судових рішень про стягнення аліментів та надання позивачу повної цивільної дієздатності, також не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав особи, оскільки не підтверджують ухилення матері від виконання своїх обов`язків відносно позивачки.
Посилання позивача на вчинення матір'ю відносно неї фізичного та психологічного насильства, зловживання алкоголем, не підтверджені жодними доказами.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Матвійчука Володимира Валерійовича залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 червня 2024 року.

 
Суддя-доповідач                                                         Д.О. Таргоній 
 
Судді:                                                                           С.А. Голуб 
 
Т.А. Слюсар