У Х В А Л А
 
21 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 334/40/22
провадження № 61-4440ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шашликов Денис Геннадійович, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з квітня по грудень 2019 року працював торговельним агентом у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Торговий дім АВ». До посадових обов`язків позивача на посаді торговельного агента входила робота з товарами та грошовими коштами, а тому ОСОБА_3 запропонували укласти договір займу, який за аналогією відповідав би договору про матеріальну відповідальність. ОСОБА_2 шляхом обману та зловживаючи довірою, та тим, що він начальник служби безпеки Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім АВ», ввів позивача в оману, змусив його підписати договір позики та боргову розписку, обґрунтовуючи це тим, що інакше позивач не отримає грошову винагороду. 15 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким позикодавець зобов`язався надати позичальнику безвідсоткову позику, сума якої становить 100 000,00 грн. Також 15 травня 2019 року ОСОБА_1 підписав розписку, згідно з якою він нібито отримав від ОСОБА_2 100 000,00 грн та зобов`язався повернути їх до 15 вересня 2019 року. Однак ОСОБА_2 не передавав ОСОБА_1 жодних коштів, а тому просив визнати договір позики та боргову розписку недійсними.
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шашликов Д. Г., залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2023 року у цій справі - без змін.
 
21 березня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шашликов Д. Г., засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року.
 
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року 
№ 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України  (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; 
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 
- справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 
- справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);
- справи про розірвання шлюбу.
 
Предметом позову ОСОБА_1 є вимоги немайнового характеру про визнання договору позики недійсним, згідно з яким ОСОБА_2 зобов`язався надати ОСОБА_1 безвідсоткову позику, сума якої становить 100 000,00 грн.
 
Справа № 334/40/22 є незначної складності та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою з урахуванням її властивостей, тому незалежно від того визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
У касаційній скарзі заявник посилався на те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки в провадженні судів перебуває значна кількість справ в подібних правовідносинах щодо визнання недійсними договорів позики, які були вчинені під впливом обману. Також вказує на необхідність перегляду цієї справи Верховним Судом для встановлення справедливості та захисту порушеного права фізичної особи, що полягала в неправомірному стягненні з неї коштів, які вона не отримувала та потрапила під вплив обману, що призвело до укладення фіктивного договору.
 
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути вагомим питанням правозастосовчої практики, мати винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значимістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
 
Заявник не обґрунтував, у чому полягає значущість для держави і суспільства правового питання, яке на його думку, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у контексті цієї справи, в якій  ОСОБА_1 брав участь.
 
Доводи заявника зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями.
 
Отже, підстав для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики немає.
 
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до статей 389, 394 ЦПК України.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішення у цій справі у касаційному порядку.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шашликов Денис Геннадійович, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
 
Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
                                                                                                      А. С. Олійник
                                                                                                      І. М. Фаловська