Справа № 344/4551/18 
Провадження № 22-ц/4808/248/24
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
       головуючого судді        Баркова В. М.,
       суддів:                Девляшевського В. А.,
               Мальцевої Є. Є.,
               секретаря                Петрів Д. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» адвоката Наконечної Альони Вікторівни на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 вересня 2023 року, в складі судді Антоняк Т. М., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області року, у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») про визнання кредитного договору недійсним.
Позовна заява вмотивована тим, що 21 червня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав з позивачкою Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості (надалі Угода) за кредитним договором від 21 березня 2013 року № SАМDN52000078600528. Предметом Угоди було зменшення розміру заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: відсотки на 56 950 грн., комісію на 1 039,93 грн., штраф на 2 086,25 грн.
Проте, на думку позивачки вищезгадана угода є недійсною, оскільки заочним рішенням Івано-Франківського міського суду з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто 25 632,01 грн. заборгованості за кредитним договором від 15 листопада 2012 року (справа № 344/15602/14-ц). Це судове рішення набуло законної сили і ПАТ КБ «Приватбанк» пред`явив виконавчий документ до примусового виконання у відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції. Постановою державного виконавця від 15 березня 2017 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа 344/15602/2014, виданого 19 лютого 2016 року Івано-Франківським міським судом про стягнення вищевказаної заборгованості – закінчено. Ця обставина підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 15 березня 2017 року старшого державного виконавця Саюка Т. В. відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції.
ОСОБА_1 вважає, що «реструктуризація заборгованості» за кредитним договором від 21 березня 2013 року, як про це вказано в частині 1 Угоди від 21 червня 2016 року, стосується стягнутої з неї суми 25 632,01 грн. заборгованості за кредитним договором від 15 листопада 2012 року (справа № 344/15602/14-ц) та обґрунтовує це тим, що на час підписання нею з відповідачем Генеральної згоди від 21 червня 2016 року їй не було відомо про примусове виконання державним виконавцем виконавчого листа 344/15602/2014. Вважає, що зобов`язання по заборгованості за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» від 15 листопада 2012 року нею виконано, про що свідчить вказана вище постанова державного виконавця. Інший кредитний договір з ПАТ КБ «Приватбанк», зокрема, кредитний договір від 21 березня 2013 року, нею з банком не укладався.
Крім того, угода про реструктуризацію заборгованості не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту. Також, банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 21 березня 2013 року. З наданого розрахунку заборгованості на час розгляду справи не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та незрозуміло для споживача. Отже, в порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав позивачці, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. З представленої відповідачем виписки по розрахунку заборгованості про нарахування та погашення відсотків, комісії та тіла кредиту згідно Угоди вбачається, що існує суттєва різниця між нарахованими відсотками, які підлягають сплаті позичальником та фактично сплаченими нею відсотками.
Отже, із встановлених обставин, наданих позивачкою доказів слід прийти до висновку, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. А також враховуючи, що умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, слід прийти до висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк не доведено, що під час підписання заяви позичальника, позивач була ознайомлена саме з цими умовами та правилами надання банківських послуг. Крім того, долучені до матеріалів справи умови та правила надання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття/затвердження.
Відтак, позивачка просила визнати недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 21 червня 2016 року, укладену ПАТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_1 . Судові витрати по справі покласти на ПАТ КБ «Приватбанк».
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 вересня 2023 позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 21 червня 2016 року, укладену ПАТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_1 
Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк», судовий збір у розмірі 704,80 грн.
В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Наконечна А. В. посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції ґрунтувався на припущеннях. Адже, в матеріалах справи не міститься інформація та докази, на підтвердження того, що умови Генеральної угоди є правочином, який здійснено з використанням нечесної підприємницької практики, що призвело б до його недійсності.
Також відсутні докази того, що Генеральна угода від 21 червня 2016 року укладена всупереч волі сторін, або суперечить нормам чинного ЦК України, чи іншим нормативно-правовим актам, або вчинена під впливом шахрайських дій. Більше того, позивачка підтверджує укладення Генеральної угоди про реструктуризацію боргу за кредитним договором. Також зазначає, що їй відомо про наявність судового провадження про стягнення заборгованості.
При цьому суд у порушення норм закону задовольняє вимоги позивачки без наявності доказів про недійсність договору.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Позивачка та її представник в судові засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовими повістками та просили розглядати справу за їх відсутності, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» адвоката Наконечної А. В., яка просила скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту реструктуризації заборгованості, яка раніше була стягнута судом. Проте з такими висновками погодитися не можна.
Суд першої інстанції встановив, що відповідно до копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 15 березня 2017 року старшого державного виконавця Саюка Т.В. відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції вбачається, що згідно виконавчого листа № 344/15602/2014, виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 19 лютого 2016 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 25 632,01 грн. за кредитним договором від 15 листопада 2012 року, боржником ОСОБА_1 заборгованість згідно виконавчого листа сплачено у повному обсязі (а.с. 15).
01 червня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт (надалі Угода), предметом якої є реструктуризація заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 21 березня 2013 року № SАМDN52000078600528 (надалі Договір 1), зокрема, зменшення розміру заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту, а саме: відсотки на 56 950 грн., комісію на 1 039,93 грн., штраф на 2 086,25 грн. (п. 1.1.1. Угоди)
Між тим, з тексту заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2015 року в справі № 344/15602/14-ц, провадження № 2/344/931/15 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/45891402) та копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 15 березня 2017 року (а.с. 15) на які позивачка посилалася в обґрунтування своїх позовних вимог, вбачається, що з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість в розмірі 25 632,01 грн. за кредитним договором від 15 листопада 2012 року в той час коли оспорювана позивачкою Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт стосується іншого кредитного договору № SАМDN52000078600528, укладеного сторонами 21 березня 2013 року.
Відтак висновок суду першої інстанції про доведеність факту реструктуризації заборгованості, яка раніше була стягнута судом є помилковим.
Звертаючись до суду із позовом, позивачка як на підставу для визнання оспорюваного правочину недійсним посилалася також на несправедливість його умов, нечесну підприємницьку практику, яка вводить в оману, не надання повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, а також на те, що його умови суперечать принципу добросовісності.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і надалі у редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.
Як свідчать матеріали справи, пунктом 1.1.1 Генеральної угоди сторони погодили по Договору 1 (кредитний договір № SАМDN52000078600528 від 21 березня 2013 року) зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання ОСОБА_1 кредиту, а саме: відсотки на 56 950 грн., комісію на 1 039 грн. 93 коп., пеню на 0,0 грн. та штраф на 2 086 грн. 25 коп. Заборгованість по Договору 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 32 347 грн. 13 коп. (п.1.1.2).
У пункті 1.5 Генеральної угоди сторони обумовили, що підписання вказаної угоди не являється анулюванням заборгованості позичальника.
У пункті 2.1 Генеральної угоди сторони визначили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 23 102 грн. 13 коп. на строк 12 місяців, з 21 червня 2016 року по 30 червня 2017 року, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,083% на місяць на суму залишку заборгованості з кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається у наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 2 063 грн. 42 коп. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 30 червня 2017 року.
Таким чином, зі змісту оспорюваної Генеральної угоди від 10 лютого 2016 року вбачається, що вона укладена з метою створення сприятливих умов для виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 21 березня 2013 року. З цієї метою сторони погодили зменшити розмір заборгованості, визначили розмір процентів за користування кредитом, строк виконання зобов`язання та відповідальність за порушення зобов`язання (штрафів). Вказане свідчить, що ОСОБА_1 , уклавши цю Генеральну угоду, підтвердила наявність заборгованості за кредитним договором, та з метою зменшення її розміру підписала цю угоду з ПАТ КБ «ПриватБанк».
Таким чином, Генеральна угода була підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення цього договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов, банк надав позичальниці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, оскільки умовами генеральної угоди було передбачено погашення наявності заборгованості, шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 2 063 грн. 42 коп. для погашення заборгованості з кредиту, яка складається з заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 30 червня 2017 року.
ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник могла скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте вона таких дій не вчинила, а натомість підписала договір.
Належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України, матеріали справи не містять, зокрема, не спростовано, що під час укладення генеральної угоди позивачка діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.
Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення оспорюваного правочину з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, і такими діями відповідача були порушені права позивача, позивачем не надано.
Отже, встановлені обставини справи не дають підстав вважати, що дії ПАТ КБ «ПрвиатБанк» при укладанні генеральної угоди суперечили волевиявленню ОСОБА_1 , а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк», скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - адвоката Наконечної Альони Вікторівни – задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 вересня 2023 року – скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання правочину недійсним – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 13 травня 2024 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       В. А. Девляшевський

       Є. Є. Мальцева