Справа № 154/2414/23 	Головуючий у 1 інстанції: Пустовойт Т. В. 	
Провадження № 22-ц/802/580/24  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
27 травня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К., 
секретар судового засідання Ганжа М. І.,
з участю представника відповідача: Державної казначейської служби України – Кучер О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Волинської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування та прокуратури, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та відповідача – Волинської обласної прокуратури на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 квітня 2024 року,

                                          В С Т А Н О В И В :
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 02 червня 2017 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Волинської області Трофімуком О.В. йому було оголошено повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №12016030110001726, внесеному до ЄРДР 18 серпня 2016 року за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України. 
Вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13 жовтня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Рівненського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року та постановою Верховного Суду від 25 травня 2023 року, його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні цих кримінальних правопорушень. 
Наказом Волинської митниці Держмитслужби від 15.12.2021 його було звільнено із займаної посади з 24 грудня 2021 року.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.03.2022, яке набрало законної сили, цей наказ скасовано і його поновлено на роботі 07.04.2022.
Починаючи з 02.06.2017 і до прийняття 25 травня 2023 року постанови Верховного Суду, зокрема 65 місяців 27 днів він перебував під слідством і судом, переніс стрес і душевні страждання, яких зазнав внаслідок протиправної поведінки щодо нього. Весь цей час він не міг вільно пересуватися, був змушений відвідувати судові засідання протягом шести років у містах Володимир-Волинський, Луцьк, Рівне, проживаючи у м. Нововолинську, за власні кошти добирався до установ прокуратури та судів. 
Кримінальним переслідуванням прокуратура позбавила його невідновленого кар`єрного росту, отримання чергових спеціальних звань.
Унаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, необґрунтованого кримінального переслідування, звинувачення у вчиненні тяжкого злочину, перебування під слідством і судом йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 640 000 грн, яку просить стягнути з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету.
Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 01 квітня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 300 000 грн моральної шкоди.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове – про задоволення позову у заявленому розмірі.
В апеляційній скарзі відповідач Волинська обласна прокуратура, посилаючись на недоведеність позивачем підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, просить змінити рішення суду, зменшивши розмір моральної шкоди, виходячи з визначеної статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1 600 гривень за 65 місяців 27 днів строку кримінального переслідування.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача Волинської обласної прокуратури позивач ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідач Волинська обласна прокуратура, посилаючись на безпідставність її доводів, просить залишити її без задоволення.
У відзиві на апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 і відповідача Волинської обласної прокуратури відповідач Державна казначейська служба України просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду скасувати та відмовити у позові.
У судовому засіданні представник відповідача Державної казначейської служби ОСОБА_2 фактично апеляційні скарги заперечила, вважаючи, що в позові необхідно відмовити. При цьому цей відповідач апеляційної скарги з такими вимогами не подавав.
Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу Волинської обласної прокуратури необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду змінити з таких підстав.
Статями 4, 5 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів; у випадках, встановлених законом, звертатися до суду в інтересах інших осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.   
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).
Судом встановлено, що 02.06.2017 у кримінальному провадженні № 12016030110001726 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України.
09.06.2017 ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ прокуратури Волинської області Трофімука О. В. про відсторонення підозрюваного ОСОБА_1 від посади старшого державного інспектора митного поста «Устилуг» Волинської митниці ДФС відмовлено.
09.06.2017 ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ прокуратури Волинської області Трофімука О. В. про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту відносно ОСОБА_1 відмовлено. Застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання та покладено обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України строком на два місяці, який у подальшому не продовжувався.
Досудове розслідування кримінального провадження здійснювалося слідчим відділом прокуратури Волинської області.
Вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13 жовтня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Рівненського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року та постановою Верховного Суду від 25 травня 2023 року, його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні цих кримінальних правопорушень. 
Вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13 жовтня 2020 року набрав законної сили 29 листопада 2022 року.
Таким чином, ОСОБА_1 з 02.06.2017 по 29.11.2022 перебував під слідством та судом 65 місяців і 27 днів.
Як позивачем, так і відповідачем Волинською обласною прокуратурою рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині визначення розміру моральної шкоди, а тому і переглядається апеляційним судом лише у цій частині.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено у статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Відповідно до положень пункту 5 частини першої статті 3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Суд першої інстанції вірно урахував характер та обсяг страждань, яких зазнав ОСОБА_1 незаконним його притягненням до кримінальної відповідальності, характер вимушених змін у життєвих стосунках та зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану і дійшов правильного висновку, що на підставі положень Закону позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.
Позивач ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 65 місяці і 27 днів, починаючи з дня повідомлення про підозру (02.06.2017) і до дня набрання законної сили виправдувальним вироком суду (29.11.2022).
Наведене узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, у яких неодноразово зверталася увага на те, що важливим при обчисленні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням, є початок строку перебування особи під слідством і судом та його закінчення, який починається з часу пред`явлення обвинувачення і закінчується датою набрання виправдувальним вироком законної сили (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 615/1947/15-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18, від 11 серпня 2021 року у справі № 761/20935/19, від 06 липня 2022 року у справі № 947/7449/20-ц).
Разом із тим, колегія суддів доходить висновку, що при вирішенні спору суд першої інстанції безпідставно застосував мінімальну заробітну плату, яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1 600 грн та помилково вважав, що застосування такого розрахунку не перешкоджає проводити стягнення у більшому розмірі, ніж тому, який становить саме за 65 місяців і 27 днів.
Згідно з висновками Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №203/3541/15-ц, розмір моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду визначається, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Наведені судом першої інстанції мотиви застосування мінімальної заробітної плати у розмірі 1600 грн  суперечать змісту статті 13 Закону, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, які є обов`язковими до застосування, згідно з якими відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що діяв на момент ухвалення рішення судом першої інстанції.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 і залишається незмінним, що підтверджено правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, Верховного Суду у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 214/1543/15-ц та рядом інших постанов Верховного Суду. 
Під час розгляду справи суд першої інстанції неправильно витлумачив зміст статті 13 Закону, що вплинуло на правильність ухваленого рішення, у зв`язку з чим таке рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі.
Статтею 8 Закону «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі – 7100 гривень, а з 01 квітня 2024 року – 8000 гривень.
Розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду (ч. 3 ст. 258 ЦПК України).
Рішення суду ухвалено 01 квітня 2024 року, тому розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим, ніж 527 200 грн (8000 грн х 65 міс. 27 днів).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги Волинської обласної прокуратури про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із положень частини 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 гривень з таких підстав.
Згідно з частинами 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення  статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом." 
В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. 
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 01 травня 2024 року (справа № 163/1613/22).
Аналізуючи судову практику Верховного Суду про розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, апеляційний суд встановив, що Верховний Суд роз`яснює про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому дійшов висновку, що при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.04.2024 розміру мінімальної заробітної – 8 000 гривень.
Оскільки розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчився ухваленням рішення суду 01 квітня 2024 року, тому розмір відшкодування моральної шкоди становить 527 200 грн (8000 грн х 65 міс. 27 днів), який і необхідно стягнути на користь позивача.
Підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначено Законом, апеляційний суд не вбачає і позивач їх не довів.
Наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та  Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 затверджено  Положення  про застосування Закону України «Про порядок  відшкодування шкоди, завданої громадянинові  незаконними діями органів дізнання, попереднього   слідства, прокуратури і суду», згідно з пунктом першим якого це Положення визначає порядок застосування зазначеного вище Закону.
Згідно з пунктом 2 Положення, даний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Отже, саме Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним, і саме норми цього Закону визначають порядок визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах.
Ні на час розгляду справи судом першої інстанції, ні на даний час не вносилися зміни до статті 13 Закону, і цей Закон не містить норми, яка передбачає відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом, виходячи із розрахункової величини, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.
Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачеві, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» відсутні.
Відповідно до приписів статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги Волинської обласної прокуратури необхідно відмовити, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення розміру моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд         
                                            П О С Т А Н О В И В :  
Апеляційну скаргу відповідача Волинської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 квітня 2024 року в частині визначення розміру моральної шкоди змінити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 527 200 (п`ятсот двадцять сім тисяч двісті) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування та прокуратури.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий – суддя      

Судді