ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22травня 2024 року                                                      
м. Київ                                                                               
справа № 199/2345/22
провадження № 61-17567св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                 Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року в складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П.,                          Свистунової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ,        ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом припинення права користування квартирою та виселення.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 18 травня 2021 року йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1                   (далі - спірна квартира).
У вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які вселилися до спірної квартири як члени його сім`ї, оскільки він перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_3 є сином від попереднього шлюбу ОСОБА_2 13 серпня 2020 року шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано. Однак, відповідачі залишились проживати у квартирі, добровільно виселитися відмовилися. У квартирі також проживає його батько, який потребує догляду, проте відповідачі чинять перешкоди йому у доступі до квартири, він може потрапити у житло лише з їх дозволу та у їх присутності. У власності відповідача ОСОБА_2 є інше житло - квартира АДРЕСА_2 . 
 
На підставі викладеного позивач просив суд припинити право відповідачів щодо користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити їх із цієї квартири.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська                   від 11 серпня 2022 року в складі судді Руденко В. В. позов ОСОБА_1 задоволено. 
Припинено право ОСОБА_2 , ОСОБА_3 користування квартирою АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_2 ,                     ОСОБА_3 із вказаної квартири. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у даній справі інтереси позивача як власника житла та користувача цим житлом перевищують інтереси колишніх членів сім`ї, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які забезпечені іншим житловим приміщенням.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року скасовано рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду                                                       м. Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції керувався тим, що припинення права користування відповідачів спірним житлом не є пропорційним переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Європейської конвенції з прав людини, з огляду на те, що відповідачі вселилися у спірну квартиру зі згоди попереднього власника як члени сім`ї у 2001 році, зареєстровані та проживають у цьому житлі. Крім того, суд керувався тим, що у відповідачів відсутнє інше житло, окрім спірного, а тому їх виселення з житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Водночас суд дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що після розірвання шлюбу між сторонами відповідачі чинять позивачу як власнику спірної квартири перешкоди у проживанні та користуванні власністю. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
У грудні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просив її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду: від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17, від 09 жовтня 2019 року в справі                                                        № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року в справі № 523/12186/13-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що інтереси позивача як власника житла перевищують інтереси колишніх членів сім`ї, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які забезпечені іншим житловим приміщенням. Разом із тим суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачі вселилися у спірне житло як члени сім`ї власника та за його згоди, оскільки його батько як власник такої згоди не надавав.
 
У травні 2024 року адвокат Якименко Є. П. в інтересах ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваного судового рішення.
В обґрунтування доводів відзиву заявник вказав, що припинення права користування відповідачів спірним житлом не є пропорційним переслідуваній легітимній меті з огляду на те, що відповідачі вселилися у спірну квартиру зі згоди попереднього власника як члени сім`ї у 2001 році, зареєстровані та проживають у цьому житлі. Крім того, у відповідачів відсутнє інше житло, окрім спірного, а тому їх виселення з житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
29 серпня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, після укладення якого остання змінила прізвище на Робота.
 
Відповідач ОСОБА_3 є повнолітнім сином ОСОБА_2 .
 
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вселилися у квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , зареєстрували у цьому житлі своє місце проживання з 19 червня 2001 року та проживають у ньому.
 
Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду                                                    м. Дніпропетровська від 13 серпня 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
 
18 травня 2021 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_5 (дарувальник), який є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 травня 2021 року, безоплатно передав вказану квартиру у власність ОСОБА_1 (обдарований). 
 
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 травня 2021 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 4/1361-97 від 24 квітня 1997 року квартира АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності належить: ОСОБА_6 та членам її сім`ї:                ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 (а. с. 121). Квартира є трикімнатною, загальною площею 63,5 кв. м, житловою площею                    44,6 кв. м.
 
Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає з таких підстав.
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
 
За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
 
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Аналогічну норму містить стаття 405 ЦК України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. 
 
За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником житла, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
 
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
 
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
 
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
 
Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
 
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
 
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
 
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
 
Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
 
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
 
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом.
 
Судами встановлено, що позивач є єдиним власником спірного житла, у якому проживають відповідачі: колишня дружина та її повнолітній син, а також батько позивача.
 
В обґрунтування позовних вимог про виселення колишньої дружини та її сина ОСОБА_1 вказав, що у власності відповідачів є інше житло - квартира АДРЕСА_2 , а тому його інтереси як власника спірного житла перевищують інтереси відповідачів як колишніх членів його сім`ї, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які забезпечені іншим житловим приміщенням.
 
На підтвердження своїх доводів позивач надав свідоцтво про право власності на житло № 4/1361-97 від 24 квітня 1997 року, згідно із яким квартира АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності належить: ОСОБА_6 та членам її сім`ї: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 (а. с. 121). Квартира є трикімнатною, загальною площею 63,5 кв. м, житловою площею 44,6 кв. м.
 
Крім того, позивач надав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 14 листопада 2022 року, згідно із якою частина вказаної квартира на праві спільної часткової власності належить                   ОСОБА_2 .
 
Аналогічні відомості містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на момент розгляду справи в суді касаційної інстанції (22 травня 2024 року).
 
Крім того, колегія суддів враховує, що згідно із даними Єдиного державного реєстру судових рішень за результатами розгляду справи № 199/3021/16-ц за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька -                  ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано право власності на 3/20 частини квартири АДРЕСА_2 ,  та вселено її до цієї квартири (рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду                                      м. Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року та постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року в справі № 199/3021/16-ц).
 
Таким чином, за встановлених фактичних обставин справи спірне житло - квартира АДРЕСА_1 не є єдиним житлом відповідачів, а отже висновки апеляційного суду про ненадання позивачем доказів наявності у відповідачів іншого, окрім спірного, житла є безпідставними та не ґрунтуються на матеріалах справи.
 
Позивач вказує, що відповідачі змінили замки у квартирі, не допускають його до власності, створюючи перешкоди у догляді за батьком, який є особою похилого віку та проживає у цій квартирі.
 
Оцінюючи ці доводи, колегія суддів зазначає, що вимоги заявника про захист його права на житло є не лише законними, а й відповідають нагальній суспільній необхідності здійснювати догляд за близькою людиною, що проживає у спірній квартирі.
 
Апеляційний суд, не врахувавши співмірність втручання в особисті права позивача, передбачені статтею 8 Конвенції, на проживання відповідачів у спірній квартирі, не звернувши увагу на наявність у відповідачки ОСОБА_2 належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_2 , зробив помилковий висновок про те, що припинення права користування відповідачами спірним житлом не відповідає такій пропорційності, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам, взявши до уваги факт належності відповідачам на праві власності іншого житла, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для припинення права ОСОБА_2  та  ОСОБА_3 на користування квартирою АДРЕСА_1 та виселення відповідачів із вказаної квартири.
 
Переглядаючи законність та обґрунтованість оскарженого судового рішення, колегія суддів також враховує, що реєстрація відповідачів та їх проживання у спірній квартирі мали місце за згодою попереднього власника квартири                        ОСОБА_5 , новий власник ОСОБА_1 таку згоду не надавав. Суд також бере до уваги, що спірна квартира використовується для проживання її колишнім власником, особою літнього віку (1941 р. н.) - батьком позивача.
 
Суд першої інстанції дослідив питання щодо визнання припиненим права користування відповідачами спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та обґрунтовано вважав, що у даній справі інтереси позивача як власника житла перевищують інтереси відповідачів як колишніх членів сім`ї, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які забезпечені іншим житловим приміщенням.
 
Таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло переслідує легітимну мету, визначену статтею 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Апеляційний суд помилково скасував рішення місцевого суду та ухвалив нове рішення про  відмову в задоволенні позовних вимог, тому Верховний Суд в цій справі дійшов висновку про обґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Враховуючи те, що Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції про задоволення її позову, тому з відповідачів                                            ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та касаційної скарги по 2 487 грн з кожного (992,40 + 3 981,64/2)
 
Керуючись статтями 141, 400, 413, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року скасувати та залишити в силі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду                                         м. Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року.
 
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та касаційної скарги по 2 487 гривень з кожного.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович