Справа № 463/14084/21                                Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В. 
Провадження № 22-ц/811/3609/23                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 червня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 червня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11 лютого 2014 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 60 000 доларів США, на підтвердження чого відповідач надала розписку, написану нею власноручно. Відповідач частково повернула борг в розмірі 40 000 доларів США, а 27 вересня 2017 року він пред`явив вимогу про повернення іншої частини позики в сумі 20 000 доларів США, однак його вимога залишилася невиконаною. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року, стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 708848,59 грн., з яких 537 515,62 грн. – сума позики, 15 374,40 грн. – 3 % річних, що нараховані за період з 01 листопада 2017 року по 08 жовтня 2018 року, 155 958,77 грн. – проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, що нараховані за період з 20 жовтня 2016 року по 08 жовтня 2018 року. 
Вищезазначеними судовими рішеннями, які мають преюдиціальне значення, встановлено, що зазначена розписка містить усі складові, які дають підстави вважати, що між сторонами укладено договір позики. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки розмір процентів за користування коштами не встановлений розпискою, він встановлюється на рівні облікової ставки НБУ України та становить, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, 138053.11 грн. за період з 09 жовтня 2018 року по 20 жовтня 2019 року. На його думку, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розмір трьох процентів річних від простроченої суми боргу внаслідок невиконання відповідачем рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року складає, з врахуванням збільшення позовних вимог, 60746.62 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 198 799,73 грн.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1  до ОСОБА_3 про стягнення коштів – відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що в оскаржуваному рішенні суду наведено мотиви відмови у стягненні процентів за користування позикою, що нараховуються відповідно до ст. 1048 ЦК України, однак не наведено підстав для відмови у стягненні трьох відсотків річних за ст. 625 ЦК України. Зазначає, що суд першої інстанції, зробив помилкові висновки про те, що позивач реалізував право на повернення коштів в межах справи № 463/5536/17, застосувавши висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від яких відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц. Зазначає, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, оскільки таке порушення є триваючим правопорушенням, тому право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його фактичного виконання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), усі строки загальної і спеціальної позовної давності продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Наголошує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Апелянт вважає, що передбачені статтею 625 ЦК України інфляційні втрати та три проценти річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19.12.2018р., залишеним в силі постановою Верховного Суду від 03.02.2021 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 708 848,59 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, що підтверджується наявною у ОСОБА_1 розпискою ОСОБА_3 , яка складена нею власноруч, що підтверджує як факт отримання останньою коштів у розмірі 60000.00 дол. США за цим договором, так і зобов`язання повернути ці грошові кошти ОСОБА_1 за вимогою останнього.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь три проценти річних, нарахованих на підставі частини другої статті 625 ЦК України, а також проценти за користування чужими коштами на підставі частин першої статті 1048 ЦК України, нарахованих з врахуванням рівня облікової ставки НБУ, збільшуючи розмір позовних вимог протягом судового розгляду справи.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що зобов`язання про повернення позичених коштів ОСОБА_3 повністю не виконала, не повернула позичені кошти на виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19.12.2018 року, а відтак з позичальника слід стягнути проценти за користування позиченими коштами, розмір яких слід визначити на рівні облікової ставки НБУ, і які підлягають нарахуванню та стягненню за період з 09.10.2018 року до 20.10.2019 року, а також стягнути 3% річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такий правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
З врахуванням цієї позиції Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 , звернувшись з вимогою про повернення ОСОБА_3 всієї суми позичених коштів, пред`явивши до ОСОБА_3 позов про стягнення всієї усієї позичених коштів, втратив право нараховувати та стягувати передбачені частиною 1 статті 1048 України проценти за користування позикою, а відтак у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати проценти згідно з частиною другою статті 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ та стягнення таких з позичальника.
Обгрунтовуючи цю позовну вимогу та розраховуючи розмір процентів за користування позикою, ОСОБА_1 виходив із рівня облікової ставки НБУ, покликаючись на частину 1 статті 1048 ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Матеріалами справи, судовими рішеннями підтверджується, що 11.02.2014 року ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_1 60000.00 дол. США, тобто, позика була надана в іноземній валюті – долари США, розмір одержання процентів умовами розписки не передбачений.
Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти.
Висновок про те, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-2667цс16.
Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики непередбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.
Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини 1 статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму їх застосування.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України – гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики – є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц.
З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що згідно з розпискою від 11.02.2014 року ОСОБА_3 отримала в позику 60000.00 дол. США, що свідчить про те, що предметом договору позики є іноземна валюта – долари США, позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування позиченими коштами, розмір яких визначено на рівні облікової ставки НБУ, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, є безпідставною та не підлягає до задоволення.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 щодо нарахування та стягнення з ОСОБА_3 на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних. 
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
Оскільки ОСОБА_3 кошти своєчасно не повернула, прострочила виконання грошового зобов`язання, то з врахуванням положень статті 625 ЦК України зобов`язана сплатити три проценти річних від простроченої суми, розмір простроченої суми становить 537515.62 грн. 
Законом України №2120 від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України та доповнено його пунктом 18, за змістом якого «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нарахованими включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).»
За вищенаведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних підлягають до часткового задоволення, оскільки їх слід нараховувати до 24.02.2022 року. 
Сума заборгованості за рішенням суду становить 537515.62 грн., кількість прострочених днів до 24.02.2022 року - 1235 днів, а відтак три проценти річних, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 становить 54561.52 грн. (537515.62х3х1235:365:100). 
За вищенаведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних підлягають до часткового задоволення, і такі підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в розмірі 54561.52 грн.
З врахуванням вищенаведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення, з відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 54561.52 грн. трьох процентів річних, в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити. 
Частина 13 статті 141 ЦПК України передбачає, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , то з врахуванням розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 545.71 грн. судового збору за подання позову та 818.56 грн. за подання апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 червня 2023 року– скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 54561,52 грн. – трьох відсотків річних за період з 09 жовтня 2018 року од 24 лютого 2022 року.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 545.71 грн. судового збору за подання позову та 818.56 грн. за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 13.06.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк