П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 569/19795/22
Провадження № 22-ц/4815/559/24

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Тимощук О.Я.
Рішення суду першої інстанції 
(повний текст) ухвалено:
20 лютого 2024 року 
у м. Рівне Рівненської області
без фіксування судового засідання звукозаписувальними засобами 

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.
секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи: 
позивач - Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області;
відповідач1 - ОСОБА_1 ;
відповідач2 - ОСОБА_2 ;
відповідач3 - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Матвєєва Оксана Віталіївна;

за участі: ОСОБА_1 та представника позивача - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвої Оксани Віталіївни про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення,
в с т а н о в и в:
У грудні 2022 року в суд звернулося Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області (далі - Управління комунальною власністю) з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвої О.В., де просило визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 вересня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В. в частині продажу нежитлових приміщень загальною площею 3,4 м2 (приміщення другого поверху № 10 площею 1,3 м2 та № 11 площею 2.1 м2 відповідно до технічного паспорта від 25.04.2007, виготовленого  Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації»,  та № 1 площею 2,1 м2,  № 2 площею 1,3  м2 відповідно до технічного паспорту на квартиру  АДРЕСА_1 ; визнати протиправним та скасувати рішення від 26.09.2014, номер 16086680, про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в частині реєстрації права приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 3,4 м2 (приміщення другого поверху № 10 площею 1,3 м2 та № 11 площею 2.1 м2 відповідно до технічного паспорта від 25.04.2007, виготовленого Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації»), у АДРЕСА_1 , здійснений державним реєстратором - приватним нотаріусом Матвєєвою О.В., Рівненський міський нотаріальний округ, а також просило стягнути з відповідачів на користь Управління комунальною власністю 4 962 гривень судового збору.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що на балансі Управління комунальною власністю перебувають нежитлові приміщення першого та другого поверхів загальною площею 98,4 м2 у АДРЕСА_1 . Зазначене майно належить до комунальної власності Рівненської міської територіальної громади на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 31.08.2007.
За матеріалами інвентаризаційної справи №37-ю від 12.04.2021 територіальній громаді належать приміщення першого поверху: № І та № ІІ відповідно площею 1,4 м2 та 1,2 м2, № ІІІ площею 9,8 м2 приміщення другого поверху № 10 площею 1,3 м2, № 11 площею 2,1 м2, № 13 площею 6,1 м2, № 14 площею 45,1 м2, № 15 площею 9,3 м2, № 16 площею 6,9 м2, № 17 площею 15,2 м2, а всього загальна площа майна складає 98,4 м2.
Управління комунальною власністю є органом місцевого самоврядування та виконавчим органом Рівненської міської ради, уповноваженим нею управляти комунальним майном відповідно до Положення про управління комунальною власністю. 
Під час обстеження та огляду комунального майна було встановлено, що приміщення другого поверху № 10 площею 1,3 м2 і № 11 площею 2,1 м2 відповідно до технічного паспорта від 25.04.2007, виготовленого Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», відгороджені та зайняті ОСОБА_1 і входять до складу площі квартири площею 38,8 м2, яка належить їй на праві приватної власності. Ці ж приміщення відображені за № 1 та № 2 в технічному паспорті, виготовленому у червні 2014 року ТОВ «Рівненське БТІ». 
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.04.2021 право власності на спірні приміщення загальною площею 3,4 м2 26 вересня 2014 року зареєстровано приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В.
Вважає, що у ОСОБА_1 відсутні правові підстави набуття права власності на спірні нежитлові приміщення загальною площею 3,4 м2. За приватизацією комунального майна відповідачі не зверталися, будь-який правочин про перехід у приватну власність з органом приватизації чи будь-яким іншим органом місцевого самоврядування не укладався. Рівненська міська рада, діючи в межах повноважень, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення про відчуження майна не ухвалювала. 
На думку позивача, укладення договору купівлі-продажу між відповідачами та реєстрація права власності за ОСОБА_1 є протиправним, оскільки спірне нежитлове приміщення належить до комунальної власності і таке рішення державного реєстратора порушило право Рівненської територіальної громади на володіння, користування та розпорядження вказаним приміщенням.
Спірне майно з комунальної власності законним шляхом не вибувало, а, отже, внесення відповідного запису № 16086680 від 26.09.2014 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Матвєєвою О.В. є незаконним. Як зазначено в інформаційній довідці, таке рішення прийняте на підставі договору купівлі -продажу від 26 вересня 2014 року, який посвідчений цим нотаріусом.
Рішенням Рівненського міського суду від 20 лютого 2024 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 26 вересня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В., в частині продажу нежитлових приміщень загальною площею 3,4 м2 (приміщення другого поверху № 10 площею 1,3 м2 та № 11 площею 2,1 м2 відповідно до технічного паспорта від 25.04.2007, виготовленого Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», та № 1 площею 2,1 м2, № 2 площею 1,3 м2 відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 .
Визнано протиправним та скасовано рішення від 26.09.2014, номер 16086680, про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в частині реєстрації права приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 3,4 м2 (приміщення другого поверху № 10 площею 1,3 м2  та № 11 площею 2,1 м2 відповідно до технічного паспорта від 25.04.2007, виготовленого Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації»), у АДРЕСА_1 , здійснений державним реєстратором - приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В.
Стягнуто зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Управління комунальною власністю судовий збір у розмірі 2 481 гривень з кожного.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у неповноті з`ясування обставин, які мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд визнав установленими, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати і відмовити в позові повністю.
Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом того, що під час обстеження і огляду комунального майна згідно з актом від 25 жовтня 2021 року №760 Управлінням комунальною власністю було встановлено, що приміщення другого поверху № НОМЕР_2 площею 1, 3 м2 та №11 площею 2, 1 м2 відповідно до технічного паспорту від 25 квітня 2007 року, виготовленого Комунальним підприємством "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації", зайняті ОСОБА_1 та входять до складу площі квартири площею 38, 8 м2, яка належить їй на праві приватної власності. Ці ж приміщення відображені за №№1, 2 у технічному паспорті, виготовленому у червні 2014 року ТОВ "Рівненське БТІ". 
Заявник звертає увагу, що обставинами, на яких ґрунтується оскаржуване рішення, є те, що у ОСОБА_2 як продавця були відсутні правомочності для відчуження 3, 4 м2 спірної площі нежитлового приміщення за договором купівлі-продажу від 26 вересня 2014 року, а тому у ОСОБА_1 як покупця також відсутнє право власності на ці приміщення. При цьому суд як на правову підставу для визнання оспорюваного договору недійсним покликається лише на норми ст.ст. 203, 215 ЦК України, без системного аналізу і взаємозв`язку з іншим законодавством.
Не погоджуючись із висновками суду, вказувала про незастосування положень ст.ст. 11, 330, 387, 388, 390, 392 ЦК України, адже належним та ефективним способом захисту права у спірних відносинах є витребування майна з чужого незаконного володіння. Більше того, вважає, що у цьому випадку спірне майно не може бути витребуване у неї, оскільки вона є добросовісним набувачем. 
Отже, придбаваючи майно у ОСОБА_2 , станом на час укладення договору купівлі-продажу, вона не знала і не могла знати про обставини, які призвели до недійсності правочину, а, отже, є добросовісним набувачем майна. При цьому мала законні очікування на використання житла для проживання разом з неповнолітньою дитиною саме за наявності необхідних побутових умов. На спірній площі розташована вбиральня, за відсутності якої квартира втрачає свою цінність як житлове приміщення і в ній неможливо проживати. Тому за таких обставин ця квартира нею не придбавалася б. 
Вважає, що судом не застосовано правових позицій, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 і у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16-ц, норми ст.ст. 2, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішень Європейського суду з прав людини у справах "Гладишева проти Росії" (№7097/10, 06 грудня 2011 року), "Пчелінцева та інші проти Росії" (№47724/07, №58677/11, №2920/13, №3127/13, №15320/13, від 17 листопада 2016 року), "Аленцева проти Росії" (№31788/06, від 17 листопада 2016 року). 
У поданому відзиві Управління комунальною власністю, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, Управління комунальною власністю є органом місцевого самоврядування та виконавчим органом Рівненської міської ради, уповноваженим нею управляти комунальним майном відповідно до Положення про управління комунальною власністю. Дане Положення затверджено рішенням Рівненської міської ради від 04 жовтня 2002 року № 108. Серед завдань Управління комунальною власністю є управління комунальним майном.
На балансі Управління комунальною власністю перебувають нежитлові приміщення першого та другого поверхів загальною площею 98,4 м2 у АДРЕСА_1 . Зазначене майно належить до комунальної власності Рівненської міської територіальної громади на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 31 серпня 2007 року. 
З виписки з матеріалів інвентаризаційної справи № 37-ю від 12 квітня 2021 року вбачається, що територіальній громаді належать приміщення першого поверху: № І та № ІІ відповідно площею 1,4 м2 та 1,2 м2, № ІІІ площею 9,8 м2 приміщення другого поверху № 10 площею 1,3 м2, № 11 площею 2,1 м2, № 13 площею 6,1 м2, № 14 площею 45,1 м2, № 15 площею 9,3 м2, № 16 площею 6,9 м2, № 17 площею 15,2 м2, а усього загальна площа складає 98,4 м2.
Під час обстеження та огляду комунального майна відповідно до акту від 25 жовтня 2021 року № 760 позивачем установлено, що приміщення другого поверху № 10 площею 1,3 м2 та № 11 площею 2,1 м2 згідно з технічним паспортом від 25 квітня 2007 року, виготовленого Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», відгороджені та зайняті ОСОБА_1 та входять до складу квартири площею 38,8 м2, яка належить їй на праві приватної власності. Ці ж приміщення відображені під № 1 та № 2 в технічному паспорті, виготовленому у червні 2014 року ТОВ «Рівненське БТІ». 
Встановлено, що за приватизацією майна - нежитлових приміщень загальною площею 3,4 м2 у АДРЕСА_1 , яке є комунальним, відповідачі не зверталися, будь-якого правочину про перехід у приватну власність з органом приватизації чи будь-яким іншим органом місцевого самоврядування ними не укладалося. Рівненська міська рада, діючи в межах повноважень, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення про відчуження майна не ухвалювала. Ці обставини відповідачами не заперечувалися, докази на їх спростування матеріали справи не містять. Отже, спірне комунальне майно в будь-який законний спосіб не відчужувалося. 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 квітня 2021 року видно, що право власності на спірні приміщення загальною площею 3,4 м2 26 вересня 2014 року зареєстроване за ОСОБА_1 . приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В. 
Підставою реєстрації права власності за відповідачем був договір купівлі-продажу квартири від 26 вересня 2014 року, укладений між нею та ОСОБА_2 . 
За умовами цього договору продавець - ОСОБА_2 продав та передав покупцю - ОСОБА_1 , а покупець купив та прийняв від продавця квартиру АДРЕСА_1 . Квартира належить продавцю на праві особистої приватної власності на підставі рішення Рівненського міського суду від 26 травня 2008 року у справі № 2-2223/2008. Оціночна вартість квартири, що є предметом договору, станом на 19 вересня 2014 року становила 313 975 гривень відповідно до звіту про оцінку майна, виготовленого ПП «Олімп-Консалтінг».
Рішенням Рівненського міського суду від 26 травня 2008 року визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 38, 8 м2, з яких житлова площа склала 15, 1 м2, допоміжна - 23, 0 м2.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року у справі № 2-2223/2008, що набрала законної сили, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2008 року скасовано в частині визнання за ОСОБА_2 (правонаступник - ОСОБА_1 ) права власності на приміщення площею 3,4 м2, позначених у технічному паспорті від 10 жовтня 2000 року, виготовленому Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», як площі загального користування другого поверху у квартирі АДРЕСА_1 , а саме приміщення другого поверху № НОМЕР_2 площею 1,3 м2 та № 11 площею 2,1 м2 відповідно до технічного паспорта від 25 квітня 2007 року, виготовленого Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», та № 1 площею 2,1 м2, № 2 площею 1,3 м2 відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 . 
Вважаючи, що право власності Рівненської міської територіальної громади на приміщення другого поверху № 10 площею 1,3 м2 та № 11 площею 2,1 м2 відповідно до технічного паспорта від 25 квітня 2007 року, виготовленого Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», та № 1 площею 2,1 м2, № 2 площею 1,3 м2 відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 порушено відповідачами, у грудні 2022 року в суд звернулося Управління комунальною власністю з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвої О.В. про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 26 вересня 2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та посвідченим того ж дня приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В., а також про визнання протиправним і скасування рішення від 26 вересня 2014 року, номер 16086680, про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 в частині реєстрації права власності на зазначене нежитлове приміщення.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обгрунтованості вимог позивача, оскільки постановою Рівненського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року у справі №2-2223/2008 скасовано рішення Рівненського міського суду від 26 травня 2008 року в частині визнання за ОСОБА_2 (правонаступник - ОСОБА_1 ) права власності на приміщення площею 3,4 м2 як площі загального користування другого поверху у квартирі АДРЕСА_1 , а саме приміщення другого поверху площею 1,3 м2 та площею 2,1 м2. Тому у ОСОБА_2 зникла правова підстава для відчуження 3, 4 м2 спірної площі нежитлового приміщення за договором купівлі-продажу від 26 вересня 2014 року, а, отже, і набуття ОСОБА_1 як покупцем права власності на ці приміщення.
З такими висновками погоджується і колегія суддів. 
Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 11, пункту 30 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
Прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, прийняття рішення про здійснення державно-приватного партнерства щодо об`єктів комунальної власності, у тому числі на умовах концесії, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади належить до виключної компетенції міської ради. 
Згідно зі ст.ст. 11, 15-16, 203, 215, 316, 317, 319, 321, 325, 327, 656, 658, 660, 661 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.
Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.
У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.
Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.
Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу товару, пред`явить до покупця позов про витребування товару, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі. Продавець повинен вступити у справу на стороні покупця.
У разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Приходячи до переконання про залишення оскаржуваного рішення без змін, колегія суддів бере до уваги те, що рішення Рівненського міського суду від 26 травня 2008 року як юридична підстава виникнення у ОСОБА_2 права власності на 3, 4 м2 (1, 3 м2 + 2, 1 м2) нежитлових приміщень другого поверху у квартирі АДРЕСА_1 у частині визнання права власності на зазначені приміщення скасовано 10 жовтня 2023 року постановою Рівненського апеляційного суду, яка набрала законної сили. Тобто фактично право власності на спірні 3, 4 м2 цим судовим рішенням повернуто Рівненській міській територіальній громаді в особі Управління комунальною власністю.
Тому саме з метою поновлення титульного права на спірні приміщення внаслідок усунення невизначеності відносин права власності законного власника щодо індивідуально визначеного майна на його користь Управління комунальною власністю заявлено вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 вересня 2014 року, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В., в частині продажу зазначених нежитлових приміщень загальною площею 3,4 м2 у квартирі АДРЕСА_1 , а також про визнання протиправним та скасування рішення від 26 вересня 2014 року, номер 16086680, про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 в частині реєстрації права приватної власності на ці приміщення.
Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов.
Щодо доводів апеляційної скарги про застосування судом попередньої інстанції неналежного і неефективного способу захисту права, то з ними погодитися не можна.
Так, згідно зі ст.ст. 387, 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Оскільки через часткове скасування рішення Рівненського міського суду від 26 травня 2008 року право власності Управління комунальною власністю на спірні нежитлові приміщення фактично повернуто, тому необхідності у витребуванні майна з чужого незаконного володіння не вбачається. Тобто при вирішенні спірних правовідносин достатніми ефективними способами захисту свого права є визнання правочину недійсним та визнання незаконним і скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 .
При цьому враховується, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18); від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19); від 19 лютого 2020 у справі № 210/4458/15-ц (провадження № 14-354цс19); від 04 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19); від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19); від 15 вересня 2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів не згодна і з аргументами заявника про відсутність належного обгрунтування своїх висновків про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, виходячи з такого. 
Як встановлено, при оплатному відчуженні ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірних 3, 4 м2 він не був законним власником товару (майна), адже це майно було і є власністю Рівненської міської територіальної громади, а тому з урахуванням вимог ст.ст. 203, 215, 658 ЦК України оспорюваний правочин є недійсним.
Не заслуговують на увагу покликання автора скарги на незастосування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 та у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16-ц. Так, права і обов`язки, які були предметом вирішення Великою Палатою Верховного Суду і касаційним судом, відрізняються від спірних відносин своїми правовою природою, характеристиками та обставинами справи, тобто не є подібними між собою.
Решта доводів апеляційної скарги також є необґрунтованими, вони не свідчать про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційним судом відхиляються.
В іншій частині рішення суду попередньої інстанції учасниками справи чи особами, питання про чиї права і обов`язки було вирішено, не оскаржувалося, а тому з цих міркувань апеляційним судом не переглядалося. Оскільки не встановлено таких порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, чи неправильного застосування норм матеріального права, не вбачається й підстав для виходу за межі доводів і вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine), рішення від 10 лютого 2010 року).
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2024 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 18.06.2024

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                 Н.М.Ковальчук

С.О.Гордійчук