ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
17 квітня 2024 року
м. Київ
 
справа № 442/3458/17
провадження № 61-18223св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Дрогобицького  міськрайонного суду Львівської області в складі судді Кучаковського Ю. С. від 26 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду в складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М. від 25 липня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, який діяв в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Міністерство оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (далі - КЕВ м. Львова), Державного підприємства Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1» (далі - ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1»), звернувся до суду з позовом про зобов`язання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звільнити та привести у попередній стан самовільно зайняту ними земельну ділянку площею 0,14 га, яка є частиною земельної ділянки військового містечка        № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованих на цій ділянці будівель і споруд, особисто або за їхній рахунок.
Позовні вимоги мотивовані тим, що спірна земельна ділянка перебуває у державній власності та відповідно до статті 77 ЗК України належить до земель оборони, у свою чергу відповідачі в порушення статей 125, 126 ЗК України самовільно зайняли спірну земельну ділянку площею 0,14 га, яка є частиною земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1, належить до земель оборони і перебуває в державній власності, здійснили на ній самочинне будівництво будівель та споруд, тому таке порушення підлягає усуненню відповідачами особисто або за їхній рахунок.
Справа судами розглядалась неодноразово.
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від                      11 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року, позов залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалося тим, що позивачами не надано допустимих та належних доказів на підтвердження заявлених вимог. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що підтверджували б заявлені позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів у судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а їх доводи лише ґрунтуються на припущеннях, у зв`язку з чим не заслуговують на увагу.
Постановою Верховного Суду від 16 червня 2020 року касаційну скаргу КЕВ м. Львова задоволено. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області  від 11 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції зазначив, що особа, яка звернулася до суду з позовом про повернення земельної ділянки, знесення самочинного будівництва на ній, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, порушення прав позивача як власника саме відповідачем. Відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій, всупереч вимогам процесуального закону, не здійснили повний, всебічний та об`єктивний розгляд справи, не надали оцінку наявним у справі доказам, не навели мотивів їх прийняття чи відхилення, що має наслідком невстановлення фактичних обставин справи, не з`ясовували питання, що є підставою та предметом позову, предметом доказування, який спосіб захисту є ефективним за фактичних обставин справи, а отже, судами не здійснено розгляд справи по суті заявлених позовних вимог, позовні вимоги не вирішено.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від                      26 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Суд першої інстанції виходив з того, що право власності чи користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і таке виникає з моменту державної реєстрації цих прав, разом з тим будь-яких інших доказів на підтвердження права користування земельною ділянкою позивач не надав, зокрема право користування земельною ділянкою площею 25,9 га у АДРЕСА_1 за                                ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» оформлене лише на підставі наказу начальника Дрогобицького гарнізону від 05 грудня 2014 року № 4. Надаючи державний акт про право постійного користування землею Стрийською КЕЧ району, прокурор не надав доказів на підтвердження викладених у листі КЕВ м. Львова від 31 травня 2017 року № 3028 обставин, а саме того, що правонаступником Стрийської КЕЧ району є Самбірська КЕЧ району, а правонаступником Самбірської КЕЧ району - КЕВ м. Львова. Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДРЮОФОПГФ) будь-які відомості про юридичну особу з найменуванням Стрийська КЕЧ району - відсутні, щодо Самбірської КЕЧ району вказано, що така юридична особа припинена, будь-які відомості про правонаступників відсутні.
У свою чергу акт обстеження земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 АДРЕСА_1 від 13 квітня 2017 року, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог, не дозволяє, на думку суду першої інстанції, ідентифікувати конкретне місце розташування спірної ділянки. У вказаному акті зазначено, що площа земельної ділянки становить 25,9 га (держакт Б № 040542 1985 року), під час проведеного обстеження 12 квітня 2017 року встановлено, що приватною особою самовільно захоплено частину земельної ділянки в/м № НОМЕР_1 , що орієнтовно становить 0,12 га, а саме будівництво споруди гаражів, проте, де саме знаходиться самовільно захоплена частина земельної ділянки на викопіюванні з публічної кадастрової карти України, прокурор не вказав. Інші докази, які б підтверджували, що земельна ділянка, на якій здійснено будівництво житлової споруди гаражів, знаходиться в межах земельної ділянки, на яку видано державний акт Б № 040542 1985 року, в матеріалах справи відсутні, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позову має бути відмовлено.
Суд першої інстанції також зазначив, що прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав для захисту інтересів держави шляхом звернення до суду з позовом у межах цієї справи.
Постановою Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року апеляційну скаргу КЕВ м. Львова задоволено частково. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого               2021 року скасовано. Позов залишено без розгляду.
Апеляційний суд, приймаючи постанову, виходив із того, що позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави в особі КЕВ м. Львова,                         ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1», оскільки позовна заява про знесення самочинного будівництва зазначеними суб`єктами не подана, що свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів держави, при цьому у позові зазначено, що КЕВ м. Львова, ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» звернулися із листами до військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону щодо пред`явлення відповідного позову прокуратурою.
Водночас згідно з безкоштовним пошуком відомостей у ЄДРЮОФОПГФ позивач ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1», яке з 28 квітня 2016 року перебуває у стані припинення за організаційно-правової формою, є державним підприємством. КЕВ м. Львова є державною організацією (установою, закладом), засновником якого є Міністерство оборони України.
На переконання апеляційного суду, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не навів жодних мотивів щодо представництва заступником військового прокурора Івано-Франківського гарнізону інтересів держави в особі КЕВ м. Львова, ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» в контексті їхнього статусу як державних підприємств (компаній) та відсутності у них статусу органу державної влади, тобто суб`єкта владних повноважень. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що у прокурора наявні законні підстави на звернення із цим позовом до суду в інтересах держави в особі КЕВ м. Львова, ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1», є необґрунтованим, оскільки вони, на думку апеляційного суду, зроблені без належного дослідження обставин дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».
Постановою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року постанову Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року в частині залишення без розгляду позову заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції є Міністерство оборони України в особі КЕВ м. Львова, скасовано, справу в цій частині передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року залишено без змін.
Верховний Суд вважав необґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції, що у заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону відсутні законні підстави на звернення із цим позовом до суду в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Міністерство оборони України в особі КЕВ м. Львова, проте погодився із оскаржуваною постановою щодо залишення без розгляду позову в частині щодо позивача ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Постановою Львівського апеляційного суду від 25 липня 2023 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2021 року в частині позову заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, в особі КЕВ м. Львова до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання звільнити та привести в попередній стан самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованих будівель і споруд - змінено, викладено мотивувальну частини рішення у редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що набуття Модрицькою сільською радою у визначеному законодавством порядку права комунальної власності на будівлі, які належали до військового майна, створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України саме в силу правочину з придбання військового майна та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови уповноваженої особи від вказаних земель.
Оскільки за актами приймання-передачі від 12 березня 2012 року Модрицька сільська рада отримала у комунальну власність чотири житлових будинки, інвентарні номери АДРЕСА_11, АДРЕСА_12 , АДРЕСА_5, АДРЕСА_13 , відповідно до неї перейшло право на частину земельної ділянки, на якій розміщене придбане нерухоме майно та яка необхідна для обслуговування цього майна.
З огляду апеляційний суд дійшов до висновку про те, що у позивача                      КЕВ м. Львова відсутнє порушене або оспорюване право, за захистом якого звернувся до суду прокурор.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги 
18 грудня 2023 року КЕВ м. Львова звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 липня 2023 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 червня 2022 року в справі № 906/211/21 та від 17 лютого 2021 року в справі № 910/21404/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Узагальнені доводи відзивів на касаційну скаргу
Заступники керівника Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону 26 січня 2024 року подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу КЕВ м. Львова, у якому просив скасувати вищезазначену судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Зазначає, що після переходу у комунальну власність чотирьох житлових будинків по АДРЕСА_11 АДРЕСА_12 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , Модрицька сільська рада не оформила у законному порядку права власності на частину земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 . Також, відповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , після переходу у комунальну власність Модрицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області житлового будинку АДРЕСА_7 не здійснили заходів щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно - житловий будинок НОМЕР_8 , а також не здійснили заходів щодо відведення земельної ділянки у їх власність. Таким чином, судове рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 03 лютого 2024 року подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу КЕВ м. Львова, у якому просять зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначають, що апеляційний суд обгрунтовано застосував принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на такій об`єктів нерухомості, відповідно до якого земельна ділянка слідує за нерухомістю, що передбачено положеннями статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від  11 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу                            № 442/3458/17 з Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2024 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що на підтвердження права користування на земельну ділянку прокурор надав копію державного акта серії Б № 040542, а саме: копії трьох сторінок, з яких вбачається, що державний акт видано Стрийській КЕЧ на території Дрогобицького відгодівельного радгоспу Дрогобицького району Львівської області Української Радянської Соціалістичної Республіки виконавчим комітетом Дрогобицької районної Ради народних депутатів в тому, що за землекористувачем закріплюються в безстрокове і безоплатне 25,9 га землі в межах згідно з планом землекористування. Земля надана для державних цілей. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 112. З опису суміжних земель вбачається, що земельна ділянка від А до А-1 межує із землями Дрогобицького відгодівельного р-ну с. Колпець.
Згідно з актом приймання (передачі) території військового містечка № НОМЕР_1 ,   АДРЕСА_1 , від 31 жовтня 2013 року Самбірська КЕЧ району передає, а КЕВ м. Львова приймає земельну ділянку площею 25,9 га (індивідуальна картка обліку земельної ділянки (Ф-403), державний акт на право користування землею (2 арк.), схема земельної ділянки військового містечка), на якій знаходиться військове містечко № НОМЕР_1 ,                         АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки Головного управління Держземагентства у Львівській області від 17 лютого 2014 року № 700 станом на 01 січня               2014 року ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» має у користуванні земельну ділянку на території Модрицької сільської ради, а саме: пасовище - 2; чагарники - 9,2; відкриті землі -14,5; під водою - 0,2; всього - 25,9.
Згідно з актом звірки площ земельних ділянок, які перебувають у користуванні та на балансі ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» та на картковому обліку КЕВ м. Львова станом на 01 грудня 2016 року у в/м № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1, розташована земельна ділянка площею 25,9 га.
Відповідно до акта обстеження земельної ділянки військового містечка                № НОМЕР_1 АДРЕСА_1 від 13 квітня 2017 року комісією в складі: юрисконсульта КЕВ м. Львова ОСОБА_5 , членів комісії: начальника сторожової охорони Стрийського гарнізону ОСОБА_7, голови ліквідаційної комісії ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_8, прокурора військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону ОСОБА_9, затвердженого начальником КЕВ м. Львова ОСОБА_6 , у зв`язку з ліквідацією ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1», складено акт обстеження земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до облікових даних КЕВ м. Львова Ф 405А (відомість наявності та використання земельних ділянок станом на 01 січня                    2017 року) площа земельної ділянки становить 25,9 га (держакт Б №040542 1985 р.). Під час проведеного обстеження 12 квітня 2017 року встановлено, що приватною особою самовільно захоплено частину земельної ділянки в/м № НОМЕР_1 , що орієнтовно становить 0,12 га, а саме будівництво житлової споруди гаражів.
Згідно з листом КЕВ м. Львова від 31 травня 2017 року № 3028, адресованим прокурору військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону ОСОБА_9, військове містечко № НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 обліковується в КЕВ м. Львова відповідно до акта приймання-передачі від 31 жовтня 2013 року від Самбірської КЕЧ району до КЕВ м. Львова, і згідно з цим актом військове містечко № НОМЕР_1 рахується на балансі ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1»; земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_1 площею 25,90 га відноситься до земель оборони, на яку виданий державний акт на право постійного користування землею Стрийській КЕЧ району (правонаступником якої після розформування була Самбірська КЕЧ району, правонаступником якої після розформування в 2013 році став КЕВ м. Львова) Б № 040542 від 1985 року; відповідно до наказу Міністра оборони України Модрицькій сільській раді передано на баланс чотири житлові будинки; інвентаризацію земель в/м НОМЕР_1 КЕВ м. Львова не проводив, але на даний час КЕВ м. Львова виготовляються правовстановлюючі документи на дану земельну ділянку (технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до рішення Модрицької сільської ради «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд військового містечка № НОМЕР_1 » від 29 січня 2015 року № 494. КЕВ м. Львова укладений договір із ліцензованою організацією і виконано топогеодезичну зйомку земельної ділянки в/м АДРЕСА_1 .
Суд також установив, що на підставі наказу Міністерства оборони України № 49 від 30 січня 2012 року «Про безоплатну передачу майна в комунальну власність територіальної громади Модрицької сільської ради», 12 березня 2012 року від ДП МОУ «ІНФОРМАЦІЯ_1» до Модрицької сільської ради передано 4 житлові будинки військового містечка АДРЕСА_10 , в тому числі житловий будинок № 10 відповідачів.
Відповідно до наказу Міністра оборони України № 49 від 30 січня 2012 року «Про безоплатну передачу майна в комунальну власність територіальної громади Модрицької сільської ради» встановлено, що відповідно до ЗУ «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня                1998 року № 1482, враховуючи резолюцію Кабінету Міністрів України від 14 липня 2011 року № 7324/0/2-11, а також взявши до уваги рішення                   33 сесії п`ятого скликання Модрицької сільської ради від 09 листопада 2010 року № 478 «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність об`єктів державної власності» та згоду керівництва у трудового колективу ДП МОУ «ІНФОРМАЦІЯ_1» на вилучення з балансу державного підприємства майна, вирішено директору ДП МОУ «ІНФОРМАЦІЯ_1» організувати вилучення з балансу цього підприємства майна та його безоплатну передачу в комунальну власність територіальної громади Модрицької сільської ради згідно із Переліком майна ДП МОУ «ІНФОРМАЦІЯ_1», що безоплатно передається в комунальну власність територіальної громади Модрицької сільської ради.
У Додатку до вказаного наказу Міністра оборони України № 49 від 30 січня 2012 року зазначено чотири житлових будинків, інвентарні номери АДРЕСА_11, АДРЕСА_12 , АДРЕСА_5, АДРЕСА_13 .
На виконання вказаного наказу Міністра оборони України, а також наказу директора ДП МОУ «ІНФОРМАЦІЯ_1» № від 15 лютого 2012 року, за актами приймання-передачі від 12 березня 2012 передано у комунальну власність Модрицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області вказані вище чотири житлових будинків, інвентарні номери АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_5, АДРЕСА_13 .
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно зі статтею 77 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на дату подання позову) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.
Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Особливості відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, встановлюються законом.
Кошти, отримані від відчуження таких земельних ділянок, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на потреби оборони відповідно до кошторису Міністерства оборони України у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України.
Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони", про що вказано у частині п`ятій статті 20 ЗК України.
Землі оборони належать до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність (пункт "в" частини четвертої статті 84 ЗК України). Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (частина друга статті 84 ЗК України).
Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України, частинами першою та другою якої встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Відповідно до статті 1 Закону України від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до Закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, у тому числі у разі їх розформування (частина друга статті 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").
Відповідно до частини другої статті 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно із частиною першою статті 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). Військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо (частина перша статті 4 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").
Відповідно до статті 1 Закону України від 27 листопада 2003 року № 1345-ІV "Про використання земель оборони" (тут і далі - у редакції, чинній на дату подання позову) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про використання земель оборони" військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України.
Стаття 4 Закону України "Про використання земель оборони" регулює питання використання земель оборони в господарських цілях, зокрема військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.
Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України та у відповідності до цього закону. Забороняється відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, іноземним державам, іноземним юридичним особам та іноземцям.
Згідно зі статтею 9 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1934-XII "Про Збройні Сили України" до повноважень Кабінету Міністрів України стосовно Збройних Сил України віднесено, в тому числі, встановлення порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних (водних) ділянок, інших природних ресурсів, фондів і майна.
Стаття 10 Закону України "Про Збройні Сили України" регулює повноваження Міністерства оборони України у сфері управління Збройними Силами України, зокрема Міністерство оборони України: здійснює військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України; реалізує політику держави у Збройних Силах України, розробляє принципи їх будівництва, визначає напрями розвитку Збройних Сил України і підготовки їх у мирний та воєнний час; забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України; провадить розвідувальну та інформаційно-аналітичну діяльність з метою забезпечення виконання завдань, які покладені на Збройні Сили України; взаємодіє з органами державної влади та громадськими організаціями, контролює дотримання законодавства у Збройних Силах України; розглядає звернення, здійснює прийом громадян з питань, що належать до компетенції Міністерства оборони України; здійснює в межах своєї компетенції міжнародне співробітництво за воєнно-політичним, військово-технічним та іншими напрямами, а також з питань цивільно-військових відносин з відповідними органами інших держав та міжнародними організаціями; здійснює інші повноваження, передбачені законом.
Положення про Міністерство оборони України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 730), визначає, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України; органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Відповідно до Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03 липня 2013 року № 448 (далі - Положення № 448), організація квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України (далі - квартирно-експлуатаційне забезпечення) - це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном (пункт 1.1 Положення № 448).
Основним завданням квартирно-експлуатаційного забезпечення, в першу чергу, є забезпечення військових частин фондами військового містечка, територією та земельними ділянками.
Квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами Збройних Сил України, до яких відносяться: Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України; територіальні квартирно-експлуатаційні управління та Київське квартирно-експлуатаційне управління; квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини) (КЕВ (КЕЧ)); квартирно-експлуатаційні служби військових частин (пункт 2.1 Положення № 448).
На квартирно-експлуатаційну службу військової частини (КЕС) покладається, зокрема організація збереження та матеріальний облік фондів і територій військових містечок, квартирного майна та земельних ділянок, переданих військовій частині на утримання та експлуатацію, проведення їх інвентаризації (пункт 3.1 Положення № 448).
Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються в постійне користування в порядку, визначеному Земельним кодексом України та Законом України "Про використання земель оборони" (пункт 4.4 Положення № 448).
Установлено, що Міністерство оборони України вказано засновником позивача КЕВ м. Львова.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що на підставі наказу Міністерства оборони України № 49 від 30 січня 2012 року «Про безоплатну передачу майна в комунальну власність територіальної громади Модрицької сільської ради», 12 березня 2012 року від ДП МОУ «ІНФОРМАЦІЯ_1» до Модрицької сільської ради передано 4 житлові будинки військового містечка АДРЕСА_10 , в тому числі житловий будинок НОМЕР_8 відповідачів.
Відповідно до наказу Міністра оборони України № 49 від 30 січня 2012 року «Про безоплатну передачу майна в комунальну власність територіальної громади Модрицької сільської ради» встановлено, що відповідно до                     ЗУ «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня    1998 року № 1482, враховуючи резолюцію Кабінету Міністрів України від 14 липня 2011 року № 7324/0/2-11, а також взявши до уваги рішення                    33 сесії п`ятого скликання Модрицької сільської ради від 09 листопада 2010 року № 478 «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність об`єктів державної власності» та згоду керівництва у трудового колективу ДП МОУ «ІНФОРМАЦІЯ_1» на вилучення з балансу державного підприємства майна, вирішено директору ДП МОУ «ІНФОРМАЦІЯ_1» організувати вилучення з балансу цього підприємства майна та його безоплатну передачу в комунальну власність територіальної громади Модрицької сільської ради згідно із Переліком майна ДП МОУ «ІНФОРМАЦІЯ_1», що безоплатно передається в комунальну власність територіальної громади Модрицької сільської ради.
У Додатку до вказаного наказу Міністра оборони України № 49 від 30 січня 2012 року зазначено чотири житлових будинків, інвентарні номери АДРЕСА_11, АДРЕСА_12 , АДРЕСА_5, АДРЕСА_13 .
На виконання вказаного наказу Міністра оборони України, а також наказу директора ДП МОУ «ІНФОРМАЦІЯ_1» № від 15 лютого 2012 року, за актами приймання-передачі від 12 березня 2012 передано у комунальну власність Модрицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області вказані вище чотири житлових будинків, інвентарні номери АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_5, АДРЕСА_13 (т. 3 а.с. 182-185).
З врахуванням наведеного, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що військове містечко                            № НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 обліковується в КЕВ м. Львова відповідно до акта приймання-передачі від 31 жовтня 2013 року від Самбірської КЕЧ району до КЕВ м. Львова, і згідно з цим актом військове містечко № НОМЕР_1 рахується на балансі ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1», оскільки, як зазначено вище, чотири будинки із числа житлових будинків військового містечка № НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 за актами приймання-передачі від 12 березня 2012 року передано у комунальну власність Модрицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області.
Так, особливості правового режиму земель оборони визначені статтею 77 ЗК України, за частинами першою та другою якої (станом на час прийняття спірного рішення ради) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України; землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Аналогічне поняття земель оборони закріплене також у статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", який визначає правові засади і порядок використання земель оборони.
 
Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про використання земель оборони» військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України.
Стаття 4 Закону України «Про використання земель оборони» регулює питання використання земель оборони в господарських цілях, зокрема військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.
Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України та у відповідності до цього закону. Забороняється відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, іноземним державам, іноземним юридичним особам та іноземцям.
При цьому, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що законодавство України ґрунтується на принципі єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на такій об`єктів нерухомості, відповідно до якого земельна ділянка слідує за нерухомістю, що передбачено чинною положеннями ст. 120 чинного ЗК України та ст. 377 ЦК України.
Такий принцип міститься у судовій практиці (в постановах Верховного суду України, Верховного Суду, та Великої Палати Верховного Суду), зокрема, у постановах Верховного суду України від 13 квітня 2016 року (справа №6- 253цс16), від 12 жовтня 2016 року (справа №6-2225цс16), від 15 травня 2017 року (справа №705/6917/14-ц), постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року (справа №713/1817/16-ц), від 3 квітня 2019 року (справа №921/158/18), від 16 жовтня 2019 року (справа №164/409/17), від 16 червня 2020 року (справа №689/26/17).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2018 року в справі №910/18560/16 зазначала, що перехід права на земельну ділянку, яка має правовий режим земель оборони, до приватного власника придбаного об`єкта нерухомості, розташованого на ній, об`єктивно зумовлює зміну її цільового призначення, адже змінюється суб`єкт її використання, земельна ділянка в такому випадку використовується для експлуатації придбаного у власність об`єкта нерухомості, розташованого на цій земельній ділянці, а не є наданою для розміщення і діяльності військової частини.
Водночас підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.
За частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування.
Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (частина друга статті 377 ЦК України).
За частиною першою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час передачі житлових будинків у комунальну власність Модрицької сільської ради) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Підстави припинення права користування земельною ділянкою на час складання зазначених актів були визначені статтею 141 ЗК України (у відповідній редакції).
 
Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.
Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися.
Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.
Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України N 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України N 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Особливості використання земель оборони (в тому числі самої процедури зміни цільового призначення земель оборони) визначаються Законом України "Про використання земель оборони" та відомчими нормативними актами (зокрема Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основними правилами користування наданими землями, Керівництвом з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженими наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 року № 483). Однак на час складання актів приймання-передачі житлових будинків положення законодавства, які встановлюють порядок відчуження земельних ділянок у випадку переходу права власності на розташовані на них військові об`єкти нерухомого майна, були відсутні.
Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній землекористувач процедур й порядку припинення землекористування, подавши заяву про відмову від права постійного користування, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення.
На момент складання актів приймання-передачі житлових будинків від ДП МОУ «ІНФОРМАЦІЯ_1» до Модрицької сільської ради, відповідно виникнення у набувача такого майна прав на оформлення його земельних прав, встановлення та зміна цільового призначення земельної ділянки у складі земель оборони визначалися статтями 20 і 21 ЗК України у відповідній редакції. При цьому мали враховуватися особливості правового режиму земель оборони, визначені Законом України від 27 листопада 2003 року "Про використання земель оборони", та Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженим наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 року № 483.
Стаття 20 ЗК України в редакції від 5 листопада 2009 року деталізувала положення щодо зміни цільового призначення земельних ділянок. Загальне правило полягає в тому, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом для використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Виняток з цього правила складають землі сільськогосподарського призначення та землі оборони. Щодо останніх частиною п`ятою статті 20 ЗК України встановлено, що земельні ділянки, які належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
 
Спеціальні положення ЗК України та законодавства, яке регулює правовий режим військового майна у Збройних Силах України, на час складання актів приймання-передачі житлових будинків до сільської ради, передбачали належність земельних ділянок до земель оборони фактично за їх суб`єктною ознакою - надання їх для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, що не узгоджується з наведеним у статті 19 ЗК України поділом земель України на категорії за основним цільовим призначенням.
Тому перехід права на земельну ділянку, що має правовий режим земель оборони, до власника придбаного об`єкта нерухомості, розташованого на ній, об`єктивно зумовлює зміну її цільового призначення, зокрема, на землі забудови (житлової або громадської) або землі промисловості, адже змінюється суб`єкт її використання, земельна ділянка в такому випадку використовується для експлуатації придбаного у власність об`єкта нерухомості, розташованого на цій земельній ділянці, а не є наданою для розміщення і діяльності військової частини.
Наведені вище земельно-правові та цивільно-правові норми встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил.
Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.
Правильними є висновки апеляційного суду про те, що набуття Модрицькою сільською радою у визначеному законодавством порядку права комунальної власності на будівлі, які належали до військового майна, створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України саме в силу правочину з придбання військового майна та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови уповноваженої особи від вказаних земель.
Зазначене відповідає правовим висновкам Великої Палати Вкерховного Суду викладеним у постанові від 04 рудня 2018 року у справі                                № 910/18560/16.
Оскільки за актами приймання-передачі від 12.03.2012 Модрицька сільська рада отримала у комунальну власність чотири житлових будинки, інвентарні номери АДРЕСА_11, АДРЕСА_12 , АДРЕСА_5, АДРЕСА_13 , відповідно до неї перейшло право на частину земельної ділянки, на якій розміщене придбане нерухоме майно та яка необхідна для обслуговування цього майна.
З огляду на наведені вище приписи законодавства про підстави та порядок переходу права користування земельною ділянкою та висновки Великої Палати Верховного Суду про їх застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про те, що  у позивача КЕВ м. Львова відсутнє порушене або оспорюване право, за захистом якого звернувся до суду прокурор, тому підстав для задоволення позову немає.
Висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду України, які викладені у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення прийнято без додержання норм матеріального та процесуального права.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
З огляду на те, що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Дрогобицького  міськрайонного суду Львівської області залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 25 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун
| М. Ю. Тітов