УХВАЛА

28 травня 2024 року 
м. Київ

справа №380/24023/23
адміністративне провадження № К/990/18361/24  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білак М.В.,
суддів: Губської О.А., Мацедонської В.Е., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року у справі №380/24023/23 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
У С Т А Н О В И В:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України, у якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту охорони державної таємниці та ліцензування Служби безпеки України про відмову у наданні ОСОБА_1 допуску до державної таємниці ОСОБА_1 ; 
- зобов`язати Службу безпеки України надати адвокату Перунову Віктору Володимировичу допуск до державної таємниці для здійснення прав та виконання обов`язків як представника позивачів у справах №9901/132/21, №9901/139/21, №9901/140/21.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року,  у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Справа розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження.
10 травня 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року у справі №380/24023/23. Заявник, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 14 Закону України від 30 вересня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
З Єдиного державного реєстру судових рішення уважається, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 грудня 2023 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Як вбачається з рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2024 року, зазначену справу судом розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Суд звертає увагу заявника, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.
Оскаржуючи судове рішення, прийняте у справі незначної складності, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, позивач зазначає про наявність виняткових обставин, передбачених у підпункті «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Зокрема, позивач стверджує, що касаційна скарга має виняткове значення для особи, яка подає касаційну скаргу.
Суд враховує, що для кожної із сторін справа, в якій він є учасником має виняткове значення, оскільки спірні правовідносини, що склались, потребують судового втручання.
Разом з тим, скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.
Проте, доводи заявника в цій частині не підтверджені належними доказами та не обґрунтовані обставинами, які б виділяли вимоги позивача у цій справі в якусь особливу категорію спорів, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції.
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до опису обставин справи, незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Щодо посилання представника позивача на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, Суд зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі незначної складності, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
З огляду на зазначене та враховуючи, що заявник, оскаржуючи судове рішення у цій справі, не обґрунтував наявності випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.
При цьому Верховний Суд зазначає, що відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що особа, якій в установленому порядку було надано допуск до державної таємниці, зобов`язана у відповідності з вимогами Закону України «Про державну таємницю», а саме частини шостої статті 28, дотримуватись виконання обов`язків покладених на неї у зв`язку з допуском і доступом до державної таємниці, вживати заходи щодо забезпечення охорони державної таємниці, у тому числі при виїзді за межі України. Невиконання покладених Законом на особу, яку допущено до державної таємниці, обов`язків і є невжиттям заходів щодо забезпечення охорони державної таємниці.
Так, судами встановлено, що під час здійснення контррозвідувальних заходів СБУ виявлено факт неповідомлення ОСОБА_1 у письмовій формі про свій виїзд за межі України особам, які надали йому доступ до державної таємниці (Голові Верховного Суду), та режимно-секретному органу Верховного Суду. Відтак, взявши на себе письмове зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка була йому довірена та надавши письмову згоду на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці ОСОБА_1 був ознайомлений із мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю та, виїжджаючи за кордон, не міг не знати про наслідки, які могли настати у результаті таких дій.
Суди зазначили, що позивачем не подано доказів повідомлення посадових осіб, які надали йому доступ до державної таємниці, та відповідні режимно-секретні органи про виникнення обставин, передбачених статтею 23 Закону України «Про державну таємницю». При цьому судами відхилені доводи позивача про короткостроковість від`їзду за межі України, її раптовість, мету, попередню правомірну поведінку щодо виконання обов`язків по збереженню державної таємниці, відсутність наслідків у вигляді неправомірного розповсюдження інформації, що становить держану таємницю, а також не з`ясовування відповідачем цих причин, мети, тривалості, наслідків виїзду за кордон та інших обставин, які мали значення для прийняття оскаржуваного рішення, та відзначили, що підставою для скасування допуску до державної таємниці є саме невиконання передбаченого законодавством України обов`язку щодо повідомлення про намір виїхати за кордон, а не сам факт розголошення державної таємниці. Зазначені доводи не змінюють суті виявленого порушення. Проте невиконання обов`язків щодо збереження державної таємниці є в подальшому підставою для відмови у наданні допуску до державної таємниці.
Також судами попередніх інстанцій зазначено, що СБУ реалізоване право на відмову у наданні допуску до державної таємниці у разі невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше, у межах дискреційних повноважень, яке не суперечить закону.
У зв`язку з цим суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що рішення Департаменту охорони державної таємниці та ліцензування Служби безпеки України, яке оформлене листом №  26/2/2- 4096нт від 03 серпня 2023 року, про відмову у наданні допуску до державної таємниці є законним, обґрунтованим і скасуванню не підлягає.
Слід також зазначити, що суди при вирішенні справи керувались висновками Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 820/12128/15.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є найвищим судом у системі судоустрою України, забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначений процесуальним законом.
Суд враховує положення, що містяться в Рекомендаціях № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. 
Відповідно до частини «с» статті 7 вказаних Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону; вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Отже, зміст вказаних норм та проведений аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у розглядуваному випадку обставин, наведених у підпункті «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, 
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року у справі №380/24023/23 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді                                                                                          М.В. Білак

          О.А. Губська

                                                                                          В.Е. Мацедонська