П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 травня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/33258/23	

Перша інстанція: суддя Левчук О.А.,
повний текст судового рішення
складено 01.03.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                          Танасогло Т.М.,
суддів:                                                   Димерлія О.О., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач), в якому просив суд:
-визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю; 
-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та направити його особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_1 для постановки на військовий облік.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що він призваний до лав ЗСУ за мобілізацією. При цьому, має дружину, яка є особою з інвалідністю ІІІ групи. За такої обставини, вважаючи наявним відповідно до вимог чинного законодавства право на звільнення з військової служби у запас, позивач звернувся до відповідача із відповідним рапортом. Однак, листом від 28.08.2023 року позивачу надано відповідь та повідомлено, що наявність у військовослужбовця дружини з інвалідністю ІІІ групи не є підставою для звільнення з військової служби. Разом з тим, конструкція абзацу 5 п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” передбачає право на звільнення мобілізованого військовослужбовця у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю. Підстава якою скористався позивач не визначає групу інвалідності яка необхідна для її використання. Таким чином, дії відповідача щодо відмови у звільненні за сімейними обставинами є протиправними.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.03.2024р., адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 16 листопада 2023 року про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 16 листопада 2023 року про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
На вказане рішення суду відповідач – військова частина НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач у справі зазначає, що згідно абз.3 п.14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу. Згідно з п.225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду на підставах, передбачених ч.3, п.2 ч.4, п.3 ч.5 та п.3 ч.6 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» - у військових званнях до майстр-сержанта (майстр-старшини) включно за всіма підставами – командирами бригад (полків. Кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного Статуту ЗС України прирівняні до них. Скаржник наголошує, що ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» не передбачено такої підстави для звільнення військовослужбовців як наявність третьої групи інвалідності у дружини (чоловіка) як під час дії особливого періоду так і під час воєнного стану. Всі підстави для звільнення, які передбачені у ч.4 ст.26 вказаного Закону стосовно інвалідності у відповідних категорій осіб, які в свою чергу перебувають у відповідних відносинах з військовослужбовцями, ставляться у залежність від наявності саме І чи ІІ групи інвалідності. 
У своїх доводах, апелянт також зауважує, що критерії встановлення інвалідності, згідно Положення №1317 «Про медико-соціальну експертизу, у взаємозв`язку з визначеними підп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2262-ХІІ підставами звільнення з військової служби під час воєнного стану (через сімейні обставини) свідчать про необхідність здійснення військовослужбовцем догляду за непрацездатною особою або особою із захворюванням, що призводить до значного обмеження життєдіяльності особи. разом з цим, дружина позивача є особою з інвалідністю ІІІ групи. Причина інвалідності – загальне захворювання. Показання МСЕК у даному випадку не свідчать про наявність у дружини позивача обставин непрацездатності, значного обмеження життєдіяльності, неспроможності або обмеженої спроможності до самообслуговування, що у контексті підп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2262-ХІІ не є підставою для звільнення з військової служби.
Окремі того, скаржник також зауважує, що прийняття наказу про звільнення з військової служби є дискреційним повноваженням військової частини НОМЕР_1 де проходить службу військовослужбовець ОСОБА_1 .
За приписами ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом у Військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 73-74).
ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення за сімейними обставинами, на який листом від 28.08.2023 року надано відповідь та повідомлено, що обов`язковою умовою для звільнення з військової служби наявність дружини з інвалідністю І або ІІ групи, водночас з наданого комплекту документів не вбачається вказаної підстави, наявність у військовослужбовця дружини з інвалідністю ІІІ групи не є підставою для звільнення з військової служби (а.с. 15).
16 листопада 2023 року у військовій частині НОМЕР_1 зареєстровано рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю (а.с. 18, 70-72).
Не погодившись із такими діями відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що розгляд рапорту про звільнення з військової служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність, зокрема, сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.
Однак, будь-яких доказів на підтвердження розгляду Військовою частиною НОМЕР_1 рапорту ОСОБА_1 від 16 листопада 2023 року та вчинення дій, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №1153/2008,   відповідачем, суб`єктом владних повноважень, суду не надано. Тобто, Військовою частиною НОМЕР_1 допущено бездіяльність щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 16 листопада 2023 року про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам, а саме чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Закон №2232-ХІІ здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
У відповідності до ч.ч.1-3 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 року захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII  військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Пунктом 6 ст. 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Згідно з указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому указами Президента України воєнний стан продовжувався та на момент розгляду даної адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні триває.
Як свідчать матеріали справи, позивач - ОСОБА_1 проходить військову службу на головного сержанта 3 взводу 9 механізованої роти 3 батальйону військової частини НОМЕР_1 . Призваний до лав Збройних Сил України за мобілізацією.
08.08.2023 року позивач подав рапорт до відповідача про звільнення його з військової служби на підставі абз. 5 підп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.
Так, відповідно до п. 233 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого  Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Підстави звільнення з військової служби передбачені  статтею 26 Закону №2232-XII.
Згідно з абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ  військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Матеріалами справи підтверджується, що листом від 28.08.2023р. військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено ОСОБА_1 про те, що обов`язковою умовою для звільнення з військової служби є наявність дружини з інвалідністю І або ІІ групи, водночас з наданого комплекту документів не вбачається вказаної підстави, наявність у військовослужбовця дружини з інвалідністю ІІІ групи не є підставою для звільнення з військової служби (а.с.15).
Фактично на таких же доводах ґрунтується і апеляційна скарга відповідача у справі.
Однак, з даного приводу судова колегія відмічає, що системний аналіз абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) за таких підстав:
1) в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності.
При цьому вказана норма не ставить звільнення з військової служби у залежність від наявності певної групи інвалідності, а передбачає таку можливість в силу того, що один із подружжя є інвалідом, без конкретизації якої саме групи є інвалідність;
2)          та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Матеріалами справи підтверджується, що у підтвердження наявності підстав для звільнення до рапорту про звільнення позивачем зокрема надавав нотаріально завірені копії свідоцтва про шлюб та довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ №364385. 
Апеляційним судом з наявних у справ документів встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 23 квітня 2020 року Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.11).
Разом з цим, відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 364385 від 17.07.2023р., дружині позивача – ОСОБА_3 , встановлено ІІІ групу інвалідності строком до 1 серпня 2024 року (а.с. 13). 
Отже, така відмова відповідача є безпідставною, адже системний аналіз абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, в редакції Закону станом на момент подання рапорту позивача про звільнення, дає підстави для висновку, що під час воєнного стану війсьвослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за сімейними обставинами, в тому числі в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності.
Проаналізувавши зазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що за вищенаведених обставин, доводи відповідача про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, є неспроможними, оскільки з абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ слідує, що військовослужбовці, під час дії воєнного стану, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, мають право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, зокрема у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю. При цьому, зазначена умова є самостійною умовою для звільнення особи з військової служби та вона не встановлює вимог до групи інвалідності, встановленої дружині (чоловіку) відповідного військовослужбовця.
Посилання скаржника на те, що дружина позивача не є особою з інвалідністю I чи II групи, а тому відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як зазначалось вище, абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено окрему підставу для звільнення за сімейними обставинами - в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності.
Як ґрунтовно відзначив суд першої інстанції, з аналізу викладеного слідує, що розгляд рапорту про звільнення з військової служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність, зокрема, сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.
В свою ж чергу, у спірних правовідносинах, як вбачається з досліджених обставин справи та наявних у матеріалах документів, будь-яких доказів на підтвердження розгляду Військовою частиною НОМЕР_1 рапорту ОСОБА_1 від 16 листопада 2023 року та вчинення дій, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №1153/2008,   відповідачем, суб`єктом владних повноважень, суду не надано. Тобто, Військовою частиною НОМЕР_1 допущено бездіяльність щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 16 листопада 2023 року про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.
Підсумовуючи усе викладене вище, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 16 листопада 2023 року про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю .
Посилання апелянта на дискреційність повноважень відповідача у питаннях прийняття наказу про звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять службу у військовій частині НОМЕР_1 на переконання апеляційного суду правильності висновків суду першої інстанції в частині задоволених вимог не спростовують.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження», суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені   законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.08.2022 у справі №640/22426/20, адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим   статті 2 КАС України   критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
За наслідками перегляду судового рішення у цій справі, апеляційний суд прийшов переконання про правильність висновків суду першої інстанції про допущення відповідачем у спірних правовідносинах протиправної бездіяльності в частині щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 16 листопада 2023 року про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.
Відтак, також є вірним і висновок суду першої інстанції про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 16 листопада 2023 року про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В свою чергу вимога про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю та виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та направлення його особової справи до ІНФОРМАЦІЯ_1 для постановки на військовий облік як вірно виснував суд першої інстанції є передчасною, оскільки рапорт від 16 листопада 2023 року Військовою частиною НОМЕР_1 не розглянуто. Доказів протилежного відповідачем не надано.
Інші та загалом доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Судове рішення відповідає зазначеним вимогам ст. 242 КАС України.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Колегія суддів підтверджує, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст.9, 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 березня 2024 року у справі №420/33258/23 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач 		Т.М. Танасогло	
Судді	  	О.О. Димерлій   Ю.В. Осіпов