Справа №753/1314/23
Апеляційне провадження №22-ц/824/3922/2024

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 червня 2024 року                                                                                                місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді               Журби С.О., 
суддів                                    Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Павлової В.В.,
            розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,
 
В С Т А Н О В И В:
 
ОСОБА_1 у січні 2023 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької РДА в м. Києві, про визначення місця проживання дитини. 
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що сторони з 11.03.2015 року по 03.02.2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає з відповідачем у справі, проте відповідач ухиляється від належного виконання своїх батьківських обов`язків, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
На підставі наведеного, просив суд визначити місце поживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з  батьком ОСОБА_1 
12 квітня 2023 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає. Зазначає, що спільна дочка сторін після розірвання шлюбу постійно проживає з нею, виключно ОСОБА_2 займається лікуванням дочки, коли вона хворіє, та водить у дитячий садок, на гуртки та школу. ОСОБА_1 всім цим не займався. Стверджує, що лише, коли 2020 року у дитячому садочку були оголошені два карантини, відповідач за первісним позовом домовилась з позивачем за первісним позовом, щоб дитина проживала разом з ним, бо на той час відповідач постійно працювала. Позивач погодився, тому за згодою сторін дитина два рази по два місяці проживала у позивача за первісним позовом. Після того, як дитина пішла до школи восени 2021 року, вона постійно проживає за місцем реєстрації ОСОБА_2 , де для дитини створені всі належні побутові умови для проживання, виховання та розвитку. Крім того, на думку ОСОБА_2 , дочка як дівчинка, з точки зору статі, гігієни та обслуговування має проживати з нею, оскільки тільки вона, як мати, знає стан здоров`я дитини, її звички, може дати такі поради, які не може дати її батько.
На підставі викладеного, просила суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 . 
            Рішенням Дарницького районного суду м Києва від 18 жовтня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини залишено без розгляду. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у сумі 1 073,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 25 500,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач за первісним позовом  направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення витрат на правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у стягненні з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги  позивач зазначив, що відповідачем не було надано суду ані прейскурант, ані інформації про фіксований розмір гонорару, як це передбачено п.5.2. Договору про надання правничої допомоги від 04 квітня 2023 року. Також  зазначає, що з наданих позивачем документів неможливо встановити, яка саме форма та  порядок обчислення оплати правової допомоги встановлено сторонами у порядку ст.30 Закону  України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», чітко не визначено оплатність або безоплатність договору, а також форми та порядку обчислення гонорару. Вказує, що з урахуванням відсутності інших доказів, зокрема підтвердження отримання правничої допомоги у повному обсязі та доказів понесення таких витрат, сума витрат на правничу допомогу не може бути стягнена. Вказує, що прибуткові касові ордера, які були долучені до матеріалів справи, не відповідають Положенню про ведення касових операцій у національній валюті України, яке затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 року №148. Вказує, що стягнення з Відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000, 00 грн є непомірним тягарем для нього..
13 лютого 2024 року відповідач-позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 направила на адресу суду відзив на апеляційну скаргу.
У судове засідання, призначене на 06.06.2024 року з`явився представник відповідача ОСОБА_4 .
Позивач судове засідання не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлялась, про причини неявки суд не повідомила клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині в частині стягнення витрат на правничу допомогу.
            Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги відповідача ОСОБА_2 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зазначив, що доданий договір про надання правової допомоги, розрахунковий документ, рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, є підставою для задоволення витрат у сумі 25 500,00 грн., що підтверджені, доведені і співмірні з сумою витрат на правничу допомогу та підлягають стягненню.
            Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
            Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 були завчасно подані до суду Договір про надання правничої допомоги від 04 квітня 2023 року та усі письмові докази, що підтверджують детальний опис наданої адвокатом правничої допомоги, обсяг (всі види) якої були детально викладені у актах виконаних робіт щодо надання правової допомоги від 11.04.2023 року, від 10.05.2023 року, від 15.06.2023 року, від 07.07.2023 року, від 23.08.2023 року , 18.10.2023 року, а також підтверджуються іншими письмовими матеріалами справи, в тому числі і всіма журналами судових засідань. 10.05.2023 року ОСОБА_5 в суді першої інстанції було своєчасно вручено зустрічний позов і із додатками, де містилися докази з детальний описом наданої адвокатом правничої допомоги, вартість цієї допомоги та докази оплати цієї допомоги.
За наслідками розгляду суд дійшов висновку, що витрати у розмірі 25 500, 00 грн підтверджені, доведені та співмірні з сумою витрат на правничу допомогу та підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 .
            По своїй суті позиція позивача, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями позовних вимог, які він висловлював в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, погоджується з позицією, викладеною відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу про те, що ОСОБА_1 було своєчасно вручено зустрічний позов і із додатками, де містилися докази з детальним описом наданої адвокатом правничої допомоги, вартість цієї допомоги та докази оплати цієї допомоги.
Що стосується вимоги позивача про те, що відповідачем не було надано суду ані прейскурант, ані інформації про фіксований розмір гонорару, як це передбачено п.5.2. Договору про надання правничої допомоги від 04 квітня 2023 року, то  колегія суддів зазначає таке: 
Відповідно до п.5.3. Договору про надання правничої допомоги від 04.04.2023 року розмір гонорару зазначається в акті про надання юридичних послуг. Клієнт після складання зазначеного акту повинен сплатити кошти за надані послуги адвоката.
Саме на підставі цього пункту договору адвокатом складалися усі акти виконаних робіт щодо надання правової допомоги, датовані 11.04.2023 року, 10.05.2023 року, 15.06.2023 року, 07.07.2023 року, 23.08.2023 року та 18.10.2023 року, які підписувались адвокатом та ОСОБА_2., і у яких були викладені всі види наданої правничої допомоги, дат їх надання, та розмір гонорару за кожен вид наданої правничої допомоги.
На підставі вищевказаних доводів та доказів, суд першої  інстанції дійшов правильного висновку про доведеність розміру понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу.
Водночас позивач у апеляційній скарзі вищевказані докази ОСОБА_2 не спростував.
Крім  того, матеріалами справи встановлено, що  здійснення ОСОБА_2   оплати  адвокату за отриману правничу допомогу підтверджується  прибутковими касовими ордерами, які були  приєднані до матеріалів справи та в яких  зазначено номер цього ордеру, дата його складання, вартість  оплаченої допомоги, від кого отримані  кошти  та хто отримав  ці кошти. 
            Посилання позивача, що вказані касові ордера не відповідають Положенню про ведення касових операцій у національній валюті України, яке затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 року №148, не спростовують того факту, що  позивач фактично понесла витрати на професійну правничу допомогу у тих розмірах та у дати, які вказані у долучених до справи прибуткових касових ордерах, оскільки ці обставини  в суді першої інстанції  позивач не оспорював. При цьому апеляційна скарга не містить доводів про те, яким саме пунктам вищевказаного Положення не відповідають долучені до матеріалів справи прибуткові касові ордери. На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вказана вимога апеляційної скарги є безпідставною.
            Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що стягнення з позивача суми  витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 500, 00 грн є непомірним тягарем, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивачем не надано жодного обґрунтування заявленої  вимоги.
            У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2   заявила про понесені витрати в суді апеляційної  інстанції.
            Колегія суддів зазначає, що вказані витрати не підлягають до задоволення з огляду на таке.
Предметом  рішення суду є виключно розгляд питання щодо розподілу судових  витрат. В той же час як передбачено ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати стягуються відповідно до порядку розгляду справи по суті спору.
            За таких умов, стягнення судових витрат за розгляд питання щодо судових витрат чинним  законодавством  не передбачено.
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення  суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                         С.О. Журба
 
Судді                                                                                                                     Т.О. Писана  
 
                                                                                                                               К.П. Приходьк