Справа №758/3012/23
Апеляційне провадження №22-ц/824/9206/2024

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
30 травня 2024  року                                                                                                місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді                Журби С.О., 
суддів                                                Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря              Павлової В.В., 
            розглянувши справу за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діє як законний представник від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 , про виділ в натурі частки у нерухомому майні та встановлення порядку користування земельною ділянкою,
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач звернулася до суду з  позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діє як законний представник від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 , про виділ в натурі частки у нерухомому майні та встановлення порядку користування земельною ділянкою.
В обґрунтування позову посилалася на те, що сторони є співвласниками домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Домоволодіння станом на 19.09.2008 року складається із трьох квартир. Позивачу на праві спільної часткової власності належить 52/200 частини житлового будинку. Позивач безпосередньо користується квартирою АДРЕСА_2 , з якої кухню та одну житлову кімнату просить виділити у власність та припинити право спільної часткової власності на нього. Окрім цього, у співвласників у користуванні перебуває земельна ділянка та у відповідності до часток власності співвласників на домоволодіння просить визначити порядок користування такою, адже співвласники не можуть самі дійти згоди з цього питання. 
У зв`язку з викладеним, позивач просив суд:
- виділити в натурі позивачу 52/200 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , саме: кухню площею 9,4 кв.м, житлову кімнату площею 12,1 кв.м та визнати за позивачем право власності як на окрему одиницю нерухомого майна;
 - встановити порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_3 , номер ділянки в земельному кадастрі 91:179:0155, виходячи з часток у праві власності на будинковолодіння і відповідно до варіанту № 1 висновку експерта від 17.02.2023 № 1451/02-2023.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29 грудня 2023 року у задоволені позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким  позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Станом на день  розгляду справи  відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання 30.05.2024 року відповідачі не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали. 
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції. 
В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідно до розпорядження від 19 листопада 1999 року № 176 видано свідоцтво про право власності на житло, яким засвідчено, що 52 % одноповерхневого будинку за адресою - АДРЕСА_4 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_8 в рівних частинах кожному та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації за № 9143а. Загальна площа частини будинку становить 55,5 кв.м.
Відповідно до довідки КМ КМР «КМ БТІ» від 30.09.2022 № 062-8729 (И-2022) 48 % одноповерхневого будинку за адресою - АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право спільної сумісної власності на житло від 27.12.2004 зареєстровано у рівних частках за ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 /а.с.22, спадкова справа № 28/2022.
Домоволодіння АДРЕСА_1 був двоквартирним будинком до складу якого входила квартира АДРЕСА_6 , кожна із яких належала на праві спільної часткової власності у рівних частках вищевказаним особам. Загальна площа житлового будинку становила 105,70 кв. м, а саме: 72,50 кв.м житлова площа, 33,20 кв.м нежитлова площа. Відповідно до інвентаризаційної справи від 28.04.2006 приміщення 1-1 по 1-5, загальною площею 50,2 кв. м належали до квартири АДРЕСА_7 , а приміщення з 2-1 по 2-5 загальною площею 55,5 кв.м належали до квартири АДРЕСА_2 та саме така площа вказана у правовстановлюючому документі.
Після смерті ОСОБА_8 спадкоємцями за заповітом від 17.05.2000, зареєстрований у реєстрі за № 4-951, були ОСОБА_2 та ОСОБА_11 в рівних долях. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину від 52/200 частини житлового будинку АДРЕСА_8 , житловою площею 72,50 кв.м, нежитлова площа 33.20 кв.м, видано ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 52/400 частини житлового будинку не видавалось. Зазначений у цьому документів (свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.04.2007) 52/400 житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 , за реєстрованим № 9143а від 23.04.2007. 
Співвласниками квартири АДРЕСА_9 є ОСОБА_1 (частина 52/200) і ОСОБА_2 (52/400 частини). Окрім цього, на частину спадкового майна після смерті ОСОБА_8 на 52/400 свідоцтво про право на спадщину не видалась ані за заповітом, адже ОСОБА_11 не звернулась із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 17.05.2000, ані за законом.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 . За життя ним складено заповіт та зроблено розпорядження майном, яке йому належало на праві власності на випадок смерті, яке заповів сину ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, яке належало йому на праві власності, а саме 49/100 одноповерхового будинку АДРЕСА_10 , квартира АДРЕСА_2 та земельну ділянку 49/100 часток від 0,0655 га, кадастровий номер 8000000000:91:179:0169, яка розташована за адресою - АДРЕСА_10 /спадкова справа 28/2022/.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_10 . Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме 48 % одноповерхневого будинку за адресою - АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право спільної сумісної власності на житло від 27.12.2004 зареєстровано у рівних частках за ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 . Отже, спадкова маса після смерті ОСОБА_10 становить 48/500 частки будинку АДРЕСА_5 /спадкова справа № 645/2020/.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що  виділ у натурі позивачу спірних приміщень, порушує права інших співвласників та не відповідає виділу частки із майна у відповідності до вимог Цивільного кодексу України, а відтак відсутні передбачені законом підстави для виділу в натурі майна позивачу.  Окрім того, суд прийшов до висновку про відсутність можливості встановити порядок користування земельною ділянкою виходячи із часток у праві власності на будинковолодіння, адже такий порядок можна установити лише після набуття права власності (користування) земельною ділянкою, чого суду не подано у цій справі.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із вищевказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:
З матеріалів справи вбачається, що частки відповідачів розподілені наступним чином:
-  52/400 - ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.04.2007 року №2-627, виданого Третьою Київською державною нотаріальною конторою, які вона успадкувала від ОСОБА_8 ;
-  52/400- зареєстровано          за         ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказана частка не оформлена, за твердженнями позивача - фактично успадкована ОСОБА_2 .
-  48/500-зареєстровано           за         ОСОБА_3            на підставі свідоцтва про право власності від 27.12.2004 року НОМЕР_2/6, виданого відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації;
-  48/500 -           зареєстровано            за         ОСОБА_4        на підставі свідоцтва про право власності від 27.12.2004 року НОМЕР_2/6, виданого відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації;
-  48/500 -           зареєстровано            за         ОСОБА_5           на підставі свідоцтва про право власності від 27.12.2004 року НОМЕР_2/6, виданого відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації;
-  48/1000 - успадковано, проте ще не оформлено ОСОБА_3 як спадкоємцем першої черги після ОСОБА_10 , що належала померлому на підставі         свідоцтва про право власності від року НОМЕР_2/6 (спадкова          справа №645/2020 від 19.11.2020);
-  48/1000 - успадковано, проте ще не оформлено ОСОБА_7 як спадкоємцем першої черги після ОСОБА_10 , що належала померлому на підставі свідоцтва про право власності від 27.12.2004 року НОМЕР_2/6 (спадкова справа №645/2020 від 19.11.2020);
-  48/1000 - успадковано, проте ще не оформлено ОСОБА_4 як спадкоємцем першої черги після ОСОБА_9 що належала померлому на підставі свідоцтва про право власності від 27.12.2004 року НОМЕР_2/6 (спадкова справа №28/2022 від 30.09.2022 року);
-  48/1000 - успадковано, проте ще не оформлено ОСОБА_3 як спадкоємцем першої черги після ОСОБА_9 що належала померлому на підставі свідоцтва про право власності від року НОМЕР_2/6 (спадкова справа №28/2022 від 30.09.2022 року).
З урахуванням 52/200 часток Позивача, що належать їй згідно свідоцтва про право власності від 19.11.1999 року №176, в сукупності усі частки складають одиницю.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №636/2726/16 зазначив, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.
Також аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі №537/4780/18, в якій суд зазначив, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину). Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог.
  Згідно правової позиції висловленій Верховним Судом у постанові від 22 березня 2023 року у справі №463/6829/21 спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. З моменту відкриття спадщини позивач як спадкоємець першої черги, який прийняв спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, набув право володіння та право користування спадковим майном і набуде право ним розпорядитися після оформлення спадщини.
Таким чином, відсутність свідоцтв не позбавляє інших співвласників їх майнових прав і обов`язків, проте не дозволяє в повній мірі ними розпорядитись, а саме відчужити (продати/подарувати, тощо).
  
Щодо самочинних прибудов:
В ході розгляду справи судами було встановлено, що співвласниками спірного майна було здійснено ряд прибудов до тих частин будинку, якими вони користуються.
Апелянт зазначає, що при здійснені розрахунку часток і можливості виділу в натурі позивачу її частки, експертом не було взято до уваги самочинні прибудови. Таким чином можливість виділу розраховувалася без здійснених співвласниками прибудов, а у відповідності тільки до тих площ і приміщень, на які оформлені правовстановлюючі документи.
Відповідно до ст.. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Згідно усталеної практики Верховного Суду,  самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу. Такий висновок Верховний Суд зробив  у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30
вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18) , від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20) , від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження №            61- 19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22).
Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14- 445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).
Вищевказана позиція Верховного Суду ґрунтується на пункті 2.3. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року №55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за №774/14041, згідно якої не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Про це прямо вказувалося в мотивувальних частинах, зокрема і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.04.2023 року №511/2303/19.
Разом з тим вказана інструкція втратила чинність 11 грудня 2023 року на підставі наказу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 12.10.2023 №939. З огляду на вказане, на сьогоднішній день  відсутні законодавчі обмеження щодо можливості/неможливості поділу об`єктів, до складу яких входить самочинне будівництво. Нові нормативні документи, прийняті на заміну тих, які втратили чинність, на даний час вказаного обмеження не мають. 
Концепція неможливості виділу частки через наявність самочинного будівництва суперечить приписам Глави 29 ЦК України та ст.376 ЦК України.
Зокрема закон зазначає, що самочинне будівництво не створює для особи прав чи обов`язків. Разом з тим сам факт наявності самочинного будівництва, за правовим висновком Верховного Суду, накладає на особу обмеження у можливості здійснення нею права власності власним майном. Тобто особа, яка має право власності (а саме право володіти, користуватися і розпоряджатися) по факту наявності самочинних прибудов обмежується у праві в повному обсязі реалізовувати належне їй право власності, в тому числі на виділ своєї частки (тобто на розпорядження). 
 У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.04.2023 року №511/2303/19суд зазначив, що відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
Таким чином, наявність самочинних прибудов може бути підставою для визнання права на них як на будівельні матеріали. Прийняття їх в експлуатацію можливе виключно за згоди усіх співвласників і тільки після оформлення ними правовстановчих документів.
За приписами Постанови КМУ від 13.04.2011 року №466 «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» до заяви додається копія документа, що посвідчує право власності на будинок чи споруду, або згода його власника (співвласників), засвідчена у встановленому законодавством порядку, на проведення будівельних робіт у разі здійснення реконструкції, реставрації чи капітального ремонту.
Таким чином, з огляду на вищевказане, узаконення самобудови не залежить від волі одного лише позивача, не може бути здійснено ним одним і відповідно позивач не має нести негативні наслідки дій, здійснених іншими співвласниками. Сам же позивач не має можливості одноособово узаконити усі самочинні прибудови.
 
Щодо розміру часток співвласників:
Як вже вказувалося вище, згідно ст. 376 ЦК України визначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Таким чином, незважаючи на здійснення сторонами самочинних прибудов, розмір їхніх часток залишається незмінним.
 Згідно ст.357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.
 Оскільки кожен зі співвласників здійснював прибудови самостійно, підстав для перерахунку - немає. З огляду на вказане, при вирішені справи суд першої інстанції мав керуватися тими частками, які мають сторони відповідно до наявних в справі правовстановлюючих документів і з урахуванням матеріалів спадкових справ. Тобто сторони володіють будинковолодінням в частках, які було вказано вище. 
 Жодна зі сторін під час розгляду справи не заперечувала проти розміру цих часток і не зазначала про необхідність їх перерахунку. Таким чином, з огляду на вищевказане, існує невідповідність висновків суду першої інстанції  обставинам справи (відсутність визначення судом розміру часток співвласників). 
В ході розгляду даної справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді жоден з відповідачів не заперечував проти виділу позивачу частини будинку, якою він користується.  Більш того, відповідачами визнавалося, що фактичне користування будинковолодінням відповідає тому варіанту поділу, який запропонував судовий експерт.
Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що фактично виділ в натурі своєї частки є єдиним ефективним способом для позивача, який дозволить оформити правовстановлюючі документи.
 
Щодо земельної ділянки, яка перебуває у користуванні сторін і була надана попереднім власникам будинку для будівництва і обслуговування будинку, апеляційний суд зазначає наступне: 
Листом Департаменту земельних ресурсів і технічною документацією від 23.09.2022 року по встановленню меж земельної ділянки підтверджується, що за позивачем і відповідачами обліковується земельна ділянка площею 1163,98 кв.м, (код 91:179:0155).
 У постанові від 20.01.2021 року у справі №318/1274/18 Верховний Суд вказав, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику).
 У постанові від 23.06.2020 року №179/1043/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного користування земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
 Окрім того в рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 зазначено та неодноразово акцентовано увагу в постановах ВС (наприклад №663/1738/16), що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 01 січня 2002 року до його переоформлення.
 Таким чином, з огляду на вищевказану правову позицію судів,  право постійного користування громадянами, які отримали за чинним на той час земельним законодавством земельні ділянки у постійне користування, зберігається й на даний час. 
 28 жовтня 2021 року набув чинності Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості».
Законом встановлено перехід прав користування земельною ділянкою при переході права власності на розташовану на ній будівлю, споруду від землекористувача до нового власника майна. Таким чином, позивач і відповідачі є належними землекористувачами ділянки. 
 Згідно ж роз`яснень, що містяться в п.19 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року №7 у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки.
 Верховний суд України своєю ухвалою від 15 травня 2017 року по справі №6- 841цс16 дійшов до висновку стосовно того,  що погодження або встановлення порядку користування земельною ділянкою відсутнє, суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
 Отже, при заявлені відповідного позову, суд має встановити порядок користування земельною ділянкою відповідно до розміру часток у праві на житловий будинок.  Проте судом першої інстанції цього зроблено не було.
Таким чином, з огляду на вищевказане, висновки суду першої інстанції, що самочинна прибудова не дозволяє здійснити виділ майна в натурі ґрунтується на підзаконному акті, який ще до подання позову втратив законну силу. Наразі ухвалено інший нормативний документ, який не перешкоджає здійсненню виділу чи розподілу. Окрім того, апеляційний суд зазначає, що інші сторони  по справі не заперечують проти задоволення позову в запропонованому позивачем варіанті, а позивачем доведено технічну можливість виділу та визначення порядку користування. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення повністю або частково є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 грудня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Виділити в натурі ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_11 ) 52/200 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , саме: кухню площею 9,4 кв.м, житлову кімнату площею 12,1 кв.м. та визнати за ОСОБА_1 право власності як на окрему одиницю нерухомого майна;
 Встановити порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_12 , номер ділянки в земельному кадастрі 91:179:0155, виходячи з часток у праві власності на будинковолодіння і відповідно до варіанту № 1 (додаток№3) висновку експерта ОСОБА_12 від 17.02.2023 року № 1451/02-2023 за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельної -технічної експертизи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
Головуючий                                                                                                             С.О. Журба

Судді                                                                                                                        Т.О. Писана  

                                                                                                                                             К.П. Приходько