ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 травня 2024 року           справа №200/6023/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Геращенко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року у справі № 200/6023/23 (головуючий І інстанції Христофоров А.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                              У С Т А Н О В И В: 

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом  до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому позивач просить суд: визнати рішення про відмову у призначенні пенсії Відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19 жовтня 2023 року №ПС 183450028281, протиправним та скасувати; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (Код ЄДРПОУ 14099344) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту “а” частини 1 статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 №1-р/2020.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 жовтня 2023 року гр. України ОСОБА_1 звернулась через веб-портал ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1. Загальний стаж складає 28 років 10 місяців 4 дні.
Рішенням про відмову у призначенні пенсії Відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19 жовтня 2023 року №ПС 183450028281 відмовлено в призначенні пенсії. Як вбачається з даного рішення вік заявника – 47 років 09 місяців 10 днів. Страховий стаж – 28 років 07 місяців 14 днів. Пільговий стаж за Списком №1 – 07 років 04 місяці 25 днів. Вирішено відмовити в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пп. 1 п. 2 статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у зв`язку з тим, що заявниця не досягла віку 50 років, передбачених законодавством.
З вищенаведеним рішенням відповідача позивач не згоден та вважає його таким, що прийняте всупереч норм чинного законодавства. Таким чином, позивач звернувся до суду з даним позовом.                                                                                                              
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року у справі № 200/6023/23 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19 жовтня 2023 року №ПС 183450028281 щодо відмови в призначенні пільгової пенсії відповідно до пункту “а” статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції Рішення Конституційного суду від 23 січня 2020 року №1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15) за Списком №1. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 12.10.2023 року відповідно до п. "а" ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року та Рішення Верховного Суду від 21.04.2021 року у зразковій справі № 360/3611/20-а із зарахуванням ОСОБА_1 до пільгового стажу за Списком №1 періоди роботи з 10.06.1994 року по 03.07.1996 року, з 02.07.1996 року по 01.10.1996 року, з 02.10.1996 року по 01.07.1999 року, з 02.07.1999 року по 31.12.2003 року, з 01.01.2004 року по 23.01.2012 року, з 01.04.2014 року по 30.06.2014 року, з 01.08.2014 року по 30.11.2016 року, з 23.08.2019 року по 31.08.2019 року, 30.09.2019 року, з 28.03.2020 року по 31.03.2020 року, з 16.04.2020 року по 30.04.2020 року, з 20.05.2020 року по 31.05.2020 року, 31.07.2020 року, 31.12.2020 року, 31.01.2021 року, 31.05.2021 року, 31.07.2021 року, з 26.01.2022 року по 31.01.2022 року, з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року, з 01.06.2022 року по 31.07.2022 року на посаді машиніста кранів металургійного виробництва що зайняті на гарячих ділянках робіт в ПРАТ “МК “Азовсталь”, а також період навчання з 01.09.1993 року по 07.06.1994 року в ПТУ №3 м. Маріуполя за спеціальністю “машиніст крана металургійного виробництва”. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані із наданням їй професійної допомоги у розмірі 5  000 00 копійок.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що на підставі наданих документів, доданих до заяви, вік позивача. На момент звернення становить 47 років 09 місяців 10 днів, страховий стаж особи становить 28 років 07 місяців 14 днів, пільговий стаж за Списком № 1 становить 07 років 04 місяців 25 днів. За наданими документами до пільгового стажу за списком №1 зараховано періоди за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з урахуванням відомостей про сплату страхових внесків. Враховуючи зазначене, вирішено відмовити в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 ОСОБА_1 , відповідно до пп. 1 п. 2 статті 114 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, у зв`язку з тим, що заявниця не досягла віку 50 років, передбачених законодавством.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України. 
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.               
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 12 жовтня 2023 року гр. України ОСОБА_1 звернулась через веб-портал ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України від 09.07.2003 № 1058-VI “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
19.10.2023 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області було прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. На підставі наданих документів, доданих до заяви, вік позивача на момент звернення становить 47 років 09 місяців 10 днів, страховий стаж особи становить 28 років 07 місяців 14 днів, пільговий стаж за Списком № 1 становить 07 років 04 місяців 25 днів. За наданими документами до пільгового стажу за списком №1 зараховано періоди за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з урахуванням відомостей про сплату страхових внесків. Враховуючи зазначене, вирішено відмовити в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 ОСОБА_1 , відповідно до пп. 1 п. 2 статті 114 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, у зв`язку з тим, що заявниця не досягла віку 50 років, передбачених законодавством.
В трудовій книжці, серії НОМЕР_2 від 01.11.1994 містяться записи, в тому числі, про роботу: 
- з 01 вересня 1993 року по 30 червня 1994 року - навчання в ПТУ №3 м. Маріуполя;
- з 10 червня 1994 по 02 липня 1996 – машиніст крана металургійного виробництва 3 розряду, шихтового двору, конвертерний цех, Орендне підприємство “МК “Азовсталь”; 
- з 03 липня 1996 року по 30 червня 1999 року – машиніст крана металургійного виробництва в/п 60/10тн №63 на шихтовому дворі, конвертерний цех, Орендне підприємство “МК “Азовсталь”;
- з 01 липня 1999 року по 23 травня 2007 року – машиніст крана металургійного виробництва в/п 50/10 тн №63 на шихтовому дворі 4 розряду, конвертерний цех, ВАТ“МК “Азовсталь”;
- з 24 травня 2007 року по 15 серпня 2011 року – машиніст крана металургійного виробництва №6а в/п 16+16т шихтового двору 4 розряду, конвертерний цех, ВАТ “МК “Азовсталь”;
- з 16 серпня 2011 року по 23 січня 2012 року – машиніст крана металургійного виробництва 4 розряду, кран №51, 51а, 51б, 51в в/п 45т транспортно-оздоблювального відділення, конвертерний цех, ВАТ “МК “Азовсталь”;
- з 24 січня 2012 року по 28 лютого 2015 року – машиніст крана металургійного виробництва 4 розряду, зайнятий на гарячих ділянках робіт, кран №47а, 47б в/п 46 т, транспортно-оздоблювального відділення, , ПАТ “МК “Азовсталь”;
- з 01 березня 2015 року по 29 жовтня 2018 року - машиніст крана металургійного виробництва 4 розряду, зайнятий на гарячих роботах, кран №27, 28 в/п 80/20 т дільниці підготовки ківшів, конвертерний цех, ПАТ “МК “Азовсталь”; 
- з 30 жовтня 2018 року переведена машиністом крана металургійного виробництва 4 розряду, зайнятий на гарячих роботах, конвертерний цех, ПРАТ “МК “Азовсталь”:
- 16 червня 2022 року – призупинено дію трудового договору на підставі наказу від 15 червня 2022 року №141 “Про призупинення дії трудових договорів з працівниками ПРАТ “МК “Азовсталь”. 
Також, в матеріалах справи наявні довідки: 
- від 12.09.2023 року, що видана ПРАТ “МК “Азовсталь”, в якій зазначено, що ОСОБА_1 у період з 24.01.2012 року по 15.06.2022 року виконувала роботи у цеху конвертному за професією, посадою машиніст кранів металургійного виробництва, зайняті на гарячих ділянках робіт, що передбачена Списком №1 розділ 3 підрозділ 2а код КП позиція 3.2а. Відволікання від основної роботи немає. З 24.01.2012 року по 31.12.2018 року (весь період за Списком №1), з 01.01.2019 року по 15.06.2022 року (фактично відпрацьовано 03 роки 00 місяців 12 днів за Списком №1); 
- № 03.03.01-852к від 06.09.2023 року, що видана ПРАТ “МК “Азовсталь”, в якій зазначено, що ОСОБА_1 у період з 10.06.1994 року по 30.10.2018 року 16.06.2022 року виконувала роботи у конвертерному цеху за професією, посадою машиніст крана металургійного виробництва зайнятий на гарячих роботах.
Згідно із копією наказу ПРАТ “МК “Азовсталь” №407 від 30.09.2020 року “Про результати атестації робочих місць за умовами праці” та додатком до нього, був затверджений перелік робочих місць, виробництв, робіт та професій, робітникам яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Спискам №1, зокрема – машиністи кранів металургійного виробництва зайняті на гарячих ділянках робіт  (розділ 3 підрозділ 2).
Згідно із копією наказу ПРАТ “МК “Азовсталь” №351 від 21.12.2010 року “Про результати атестації робочих місць за умовами праці” та додатком до нього, був затверджений перелік робочих місць, виробництв, робіт та професій, робітникам яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Спискам №1, зокрема – машиністи кранів металургійного виробництва зайняті на гарячих ділянках робіт  (розділ 3 підрозділ 2а код КП позиція 3.2а).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Суд враховує, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків і є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян на соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки, визначені у Законі України “Про пенсійне забезпечення”.
Закон України “Про пенсійне забезпечення” № 1788 від 05.11.1991 року, відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” визначаються періоди, з яких складається страховий стаж. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (ч. 4 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування).
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України Про пенсійне забезпечення.
Відповідно до ч. 1 ст. 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1.7, 1.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.
Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.
Якщо заява про призначення пенсії подається через веб-портал або засобами Порталу Дія днем звернення за призначенням пенсії вважається дата реєстрації на веб-порталі або засобами Порталу Дія заяви разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів).
Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій, якщо інше не передбачено цим Порядком), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.
Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення; 3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 3,4до Положення); 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5) документи, які засвідчують особливий статус особи; 6) документ уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пункт 3 Порядку № 637 встановлює, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (надалі - Порядок), у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
З метою забезпечення соціального захисту та належного пенсійного забезпечення працівників, зайнятих на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими й особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2,наказом Міністерства праці та соціальної політики від 18.11.2005 № 383 затверджено Порядок застосування Списків №1 та №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (далі - Порядок). Цей Порядок регулює застосування Списків під час обчислення стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до пунктів “а”, “б” статті 13 та статті 100 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
Під повним робочим днем слід уважати виконання робіт в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу, установленого для працівників даного виробництва, професії чи посади, з урахуванням підготовчих, допоміжних, поточних ремонтних робіт, пов`язаних з виконанням своїх трудових обов`язків (п. 2 Порядку № 383).
При визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92 (приклади у додатках 1, 2).
Пунктом 10 Порядку № 383 визначено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637.
Відповідно до Порядку проведення атестації робочих місць, затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів України від 01 серпня 1992 року (який набрав чинності 21 серпня 1992 року) встановлено, що атестація робочих місць за умовами праці (надалі - атестація) проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.
Згідно із зазначеним нормативним актами основна мета атестації, як випливає із зазначених нормативних актів, полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.
Відповідно до положень Порядку відомості про результати атестації робочих місць заносяться до картки умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України.
Атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначаються наказом по підприємству, організації, в строки, передбачені колективним договором, але не рідше ніж один раз на п`ять років. До складу комісії включається уповноважений представник виборного органу первинної профспілкової організації, а в разі відсутності профспілкової організації - уповноважена найманими працівниками особа.
Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.
Документами, які підтверджують результати атестації робочого місця за умовами праці, можуть бути: картка умов праці, наказ по підприємству про затвердження переліку робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників; трудова книжка із записом про витяг із зазначеного наказу або з додатком такого витягу.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01.11.1994 містяться записи, в тому числі, про роботу: 
- з 01 вересня 1993 року по 30 червня 1994 року - навчання в ПТУ №3 м. Маріуполя;
- з 10 червня 1994 по 02 липня 1996 – машиніст крана металургійного виробництва 3 розряду, шихтового двору, конвертерний цех, Орендне підприємство “МК “Азовсталь”; 
- з 03 липня 1996 року по 30 червня 1999 року – машиніст крана металургійного виробництва в/п 60/10тн №63 на шихтовому дворі, конвертерний цех, Орендне підприємство “МК “Азовсталь”;
- з 01 липня 1999 року по 23 травня 2007 року – машиніст крана металургійного виробництва в/п 50/10 тн №63 на шихтовому дворі 4 розряду, конвертерний цех, ВАТ“МК “Азовсталь”;
- з 24 травня 2007 року по 15 серпня 2011 року – машиніст крана металургійного виробництва №6а в/п 16+16т шихтового двору 4 розряду, конвертерний цех, ВАТ “МК “Азовсталь”;
- з 16 серпня 2011 року по 23 січня 2012 року – машиніст крана металургійного виробництва 4 розряду, кран №51, 51а, 51б, 51в в/п 45т транспортно-оздоблювального відділення, конвертерний цех, ВАТ “МК “Азовсталь”;
- з 24 січня 2012 року по 28 лютого 2015 року – машиніст крана металургійного виробництва 4 розряду, зайнятий на гарячих ділянках робіт, кран №47а, 47б в/п 46 т, транспортно-оздоблювального відділення, ПАТ “МК “Азовсталь”;
- з 01 березня 2015 року по 29 жовтня 2018 року - машиніст крана металургійного виробництва 4 розряду, зайнятий на гарячих роботах, кран №27, 28 в/п 80/20 т дільниці підготовки ківшів, конвертерний цех, ПАТ “МК “Азовсталь”; 
- з 30 жовтня 2018 року переведена машиністом крана металургійного виробництва 4 розряду, зайнятий на гарячих роботах, конвертерний цех, ПРАТ “МК “Азовсталь”:
- 16 червня 2022 року – призупинено дію трудового договору на підставі наказу від 15 червня 2022 року №141 “Про призупинення дії трудових договорів з працівниками ПРАТ “МК “Азовсталь”. 
Однак, суд звертає увагу, що записи у трудовій книжці не містять відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, а отже, відповідно до вимог чинного законодавства позивач зобов`язаний надати при зверненні із заявою про призначення пенсії до територіальних органів Пенсійного фонду України уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Крім того, суд зазначає, що згідно розділу в Індивідуальних відомостей про застраховану особу (форми ОК-5) ОСОБА_1 підприємствами у спірний період визначено їй спеціальний стаж.
Довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 12.09.2023 року, що видана ПРАТ “МК “Азовсталь”, в якій зазначено, що ОСОБА_1 у період з 24.01.2012 року по 15.06.2022 року виконувала роботи у цеху конвертному за професією, посадою машиніст кранів металургійного виробництва, зайняті на гарячих ділянках робіт, що передбачена Списком №1 розділ 3 підрозділ 2а код КП позиція 3.2а. Відволікання від основної роботи немає. З 24.01.2012 року по 31.12.2018 року (весь період за Списком №1), з 01.01.2019 року по 15.06.2022 року (фактично відпрацьовано 03 роки 00 місяців 12 днів за Списком №1); 
Довідкою № 03.03.01-852к від 06.09.2023 року, що видана ПРАТ “МК “Азовсталь”, в якій зазначено, що ОСОБА_1 у період з 10.06.1994 року по 30.10.2018 року 16.06.2022 року виконувала роботи у конвертерному цеху за професією, посадою машиніст крана металургійного виробництва зайнятий на гарячих роботах.
Крім того, суд звертає увагу, що згідно із копією наказу ПРАТ “МК “Азовсталь” №407 від 30.09.2020 року “Про результати атестації робочих місць за умовами праці” та додатком до нього, був затверджений перелік робочих місць, виробництв, робіт та професій, робітникам яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Спискам №1, зокрема – машиністи кранів металургійного виробництва зайняті на гарячих ділянках робіт  (розділ 3 підрозділ 2).
Згідно із копією наказу ПРАТ “МК “Азовсталь” №351 від 21.12.2010 року “Про результати атестації робочих місць за умовами праці” та додатком до нього, був затверджений перелік робочих місць, виробництв, робіт та професій, робітникам яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Спискам №1, зокрема – машиністи кранів металургійного виробництва зайняті на гарячих ділянках робіт  (розділ 3 підрозділ 2а код КП позиція 3.2а).
Разом з цим, як вбачається з розрахунку стажу позивача за формою РС-право, до страхового стажу зараховані періоди роботи позивача, а саме: з 01.09.1993 року по 07.06.1994 року, з 10.06.1994 року по 03.07.1996 року, з 02.07.1996 року по 01.10.1996 року, з 02.10.1996 року по 01.07.1999 року, з 02.07.1999 року по 31.12.2003 року, з 01.01.2004 року по 23.01.2012 року, з 24.01.2012 року по 31.03.2014 року, з 01.04.2014 року по 30.06.2014 року, з 01.07.2014 року по 31.07.2014 року, з 01.08.2014 року по 30.11.2016 року, з 01.12.2016 року по 31.07.2019 року, з 01.08.2019 року по 22.08.2019 року, з 23.08.2019 року по 31.08.2019 року, з 01.09.2019 року по 29.09.2019 року, 30.09.2019 року, з 01.10.2019 року по 31.12.2019 року, з 01.01.2020 року по 29.02.2020 року, з 01.03.2020 року по 27.03.2020 року, з 28.03.2020 року по 31.03.2020 року, з 01.04.2020 року по 15.04.2020 року, з 16.04.2020 року по 30.04.2020 року, з 01.05.2020 року по 19.05.2020 року, з 20.05.2020 року по 31.05.2020 року, з 01.06.2020 року по 30.07.2020 року, 31.07.2020 року, з 01.08.2020 року по 30.12.2020 року, 31.12.2020 року, з 01.01.2021 року по 30.01.2021 року, 31.01.2021 року, з 01.02.2021 року по 30.05.2021 року, 31.05.2021 року, з 01.06.2021 року по 30.07.2021 року, 31.07.2021 року, з 01.08.2021 року по 31.12.2021 року, з 01.01.2022 року по 25.01.2022 року, з 26.01.2022 року по 31.01.2022 року, з 01.02.2022 року по 28.02.2022 року, з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року, з 01.06.2022 року по 31.07.2022 року.
До пільгового стажу зараховані періоди роботи позивача, а саме: з 24.01.2012 року по 31.03.2014 року, з 01.07.2014 року по 31.07.2014 року, 01.12.2016 року по 31.07.2019 року, з 01.08.2019 року по 22.08.2019 року, з 01.09.2019 року по 29.09.2019 року, з 01.10.2019 року по 31.12.2019 року, з 01.01.2020 року по 29.02.2020 року, з 01.03.2020 року по 27.03.2020 року, з 01.04.2020 року по 15.04.2020 року, з 01.05.2020 року по 19.05.2020 року, з 01.06.2020 року по 30.07.2020 року, з 01.08.2020 року по 30.12.2020 року, з 01.01.2021 року по 30.01.2021 року, з 01.02.2021 року по 30.05.2021 року, з 01.06.2021 року по 30.07.2021 року, з 01.08.2021 року по 31.12.2021 року, з 01.01.2022 року по 25.01.2022 року, з 01.02.2022 року по 28.02.2022 року.
Однак, періоди роботи позивача, а саме: з 01.09.1993 року по 07.06.1994 року, з 10.06.1994 року по 03.07.1996 року, з 02.07.1996 року по 01.10.1996 року, з 02.10.1996 року по 01.07.1999 року, з 02.07.1999 року по 31.12.2003 року, з 01.01.2004 року по 23.01.2012 року, з 01.04.2014 року по 30.06.2014 року, з 01.08.2014 року по 30.11.2016 року, з 23.08.2019 року по 31.08.2019 року, 30.09.2019 року, з 28.03.2020 року по 31.03.2020 року, з 16.04.2020 року по 30.04.2020 року, з 20.05.2020 року по 31.05.2020 року, 31.07.2020 року, 31.12.2020 року, 31.01.2021 року, 31.05.2021 року, 31.07.2021 року, з 26.01.2022 року по 31.01.2022 року, з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року, з 01.06.2022 року по 31.07.2022 року до пільгового стажу позивача не зараховані.
З огляду на наведене, враховуючи сукупність належних та допустимих доказів, суд дійшов висновку, що записи у трудовій книжки, довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, які міститься у матеріалах справи, підтверджують характер роботи позивача у періоди з 01.09.1993 року по 07.06.1994 року, з 10.06.1994 року по 03.07.1996 року, з 02.07.1996 року по 01.10.1996 року, з 02.10.1996 року по 01.07.1999 року, з 02.07.1999 року по 31.12.2003 року, з 01.01.2004 року по 23.01.2012 року, з 01.04.2014 року по 30.06.2014 року, з 01.08.2014 року по 30.11.2016 року, з 23.08.2019 року по 31.08.2019 року, 30.09.2019 року, з 28.03.2020 року по 31.03.2020 року, з 16.04.2020 року по 30.04.2020 року, з 20.05.2020 року по 31.05.2020 року, 31.07.2020 року, 31.12.2020 року, 31.01.2021 року, 31.05.2021 року, 31.07.2021 року, з 26.01.2022 року по 31.01.2022 року, з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року, з 01.06.2022 року по 31.07.2022 року, що надає право включення вищевказаних періодів роботи до стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Таким чином, періоди роботи з 10.06.1994 року по 03.07.1996 року, з 02.07.1996 року по 01.10.1996 року, з 02.10.1996 року по 01.07.1999 року, з 02.07.1999 року по 31.12.2003 року, з 01.01.2004 року по 23.01.2012 року, з 01.04.2014 року по 30.06.2014 року, з 01.08.2014 року по 30.11.2016 року, з 23.08.2019 року по 31.08.2019 року, 30.09.2019 року, з 28.03.2020 року по 31.03.2020 року, з 16.04.2020 року по 30.04.2020 року, з 20.05.2020 року по 31.05.2020 року, 31.07.2020 року, 31.12.2020 року, 31.01.2021 року, 31.05.2021 року, 31.07.2021 року, з 26.01.2022 року по 31.01.2022 року, з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року, з 01.06.2022 року по 31.07.2022 року, мають бути зараховані до пільгового стажу позивача за Списком №1.
Щодо не зарахування до пільгового стажу періоду навчання з 01.09.1993 року по 07.06.1994 року в ПТУ №3 м. Маріуполя суд зазначає наступне.
Пунктом 8 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затвердженим Постановою КМУ №637 від 19 серпня 1993 року визначено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Статтею 38 Закону України "Про професійно-технічну освіту" передбачено, що час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервній і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
Відповідно до статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" навчання у вищих і середніх спеціальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів та інше зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію. 
Таким чином, необхідними умовами для зарахування до пільгового стажу часу навчання в ПТУ №3 м. Маріуполя є те, що перерва між днем закінчення навчання та днем зарахування особи на роботу не повинна перевищувати трьох місяців та після закінчення навчання вона повинна бути зарахована на роботу за здобутою спеціальністю.
Відповідно до Диплому серії НОМЕР_3 від 30.06.1994 року ОСОБА_1 закінчила 30.06.1994  року ПТУ №3 м. Маріуполя за спеціальністю “машиніст крана металургійного виробництва”.
З 10 червня 1994 по 02 липня 1996 працювала на посаді машиніст крана металургійного виробництва 3 розряду, шихтового двору, конвертерний цех в Орендному підприємстві “МК “Азовсталь”, що підтверджується записами про трудову діяльність позивача у трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 01.11.1994 року, та ця посада відповідає віднесена до Списку №1.
Таким чином перерва між днем закінчення навчання та днем зарахування позивача на роботу не перевищує 3-х місяців,  отже, період навчання позивача з 01.09.1993 року по 07.06.1994 року в ПТУ №3 м. Маріуполя за спеціальністю “машиніст крана металургійного виробництва” має бути зарахований до пільгового стажу позивача за Списком №1.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19 жовтня 2023 року №ПС 183450028281 щодо відмови в призначенні пільгової пенсії відповідно до пункту “а” статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” прийнято без повного з`ясування усіх обставин справи, є необґрунтованим та підлягає скасуванню.
Стосовно вимоги позивача зобов`язати відповідача призначити пенсію ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту “а” частини 1 статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 №1-р/2020, суд зазначає наступне.
Згідно з п. а ч. 1 ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення (у редакції від 02.03.2015 р. № 213-VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Законом України від 02.03.2015 року № 213-VIII раніше передбачений пункт “а” ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення віковий ценз для жінок у 45 років було збільшено до 50 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу, за яким жінки, дати народження яких припадали на з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року набували право на пенсію по досягненню 49 років.
Закон України від 02.03.2015 року № 213-VIII набув чинності з 01.04.2015 року.
Згідно з п. 2 розділу XV Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України Про пенсійне забезпечення. У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом. Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону. Виплата пенсій особам, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників, за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та особам, пенсії яким призначені відповідно до пунктів в - е та ж статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення, здійснюється до 1 січня 2005 року за рахунок коштів Пенсійного фонду, а з 1 січня 2005 року - за рахунок коштів Державного бюджету України до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
Отже, і після набуття чинності нормами Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування правила призначення пенсій за Списком № 1 регламентувались п. “а” ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення.
Такий стан правового регулювання існував до календарної дати набрання чинності нормами Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII (11.10.2017), яким текст Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування був доповнений, зокрема, ст. 114, згідно з частини 1 якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Разом з цим, Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII у новій редакції був викладений п. 2 розділу XV Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, де зазначалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIIIна пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 45 років - які народилися по 31 березня 1970 року включно; 45 років 6 місяців - з 1 квітня 1970 року по 30 вересня 1970 року; 46 років - з 1 жовтня 1970 року по 31 березня 1971 року; 46 років 6 місяців - з 1 квітня 1971 року по 30 вересня 1971 року; 47 років - з 1 жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року; 47 років 6 місяців - з 1 квітня 1972 року по 30 вересня 1972 року; 48 років - з 1 жовтня 1972 року по 31 березня 1973 року; 48 років 6 місяців - з 1 квітня 1973 року по 30 вересня 1973 року; 49 років - з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року; 49 років 6 місяців - з 1 квітня 1974 року по 30 вересня 1974 року; 50 років - з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.
В силу спеціальної вказівки у Законі України від 03.10.2017 N 2148-VIII наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01.10.2017 р.
Таким чином, з 01.10.2017 р. правила призначення пенсій за Списком № 1 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: пунктом а ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення у редакції Закону України від 02.03.2015 № 213-VIIIта п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII.
Правила вказаних законів були повністю уніфікованими.
Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 № 1-р/2020У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року N 213-VIII.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини вказаного рішення визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти б - г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року N 213-VIII.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року N 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У відповідності до пункту 3 резолютивної частини вказаного рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам….
Відтак, з 23.01.2020 р. в Україні існують два Закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 1, а саме: пункт “а” ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення у редакції до Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII та п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII.
Таким чином, правила означених законів містять розбіжність відносно позивача щодо вікового цензу, який складає 45 років за пунктом а ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення у редакції до Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII та 49 років за п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII.
Враховуючи частину першу статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі Щокін проти України (Shchokin v. Ukraine, заяви N 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі Серков проти України (Serkov v. Ukraine, заява N 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для позивача є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини, тобто 45 років.
Так у цих рішеннях зазначено, що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі якості закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
Аналізуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що перевагу слід віддати саме тому закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивача, а саме: така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції України.
При цьому розглянувши матеріали справи, судом встановлено, що на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії від 12.10.2023 року позивач досягла віку 47 років, мала загальний страховий стаж 28 років 07 місяців 14 днів, проте через не наявність пільгового стажу позивачу було відмовлено в призначенні пенсії.
Отже, на думку суду при розгляді заяви про призначенні пенсії відповідач мав право керуватися як положеннями п. "а" ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ, так і положеннями п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Враховуючи те, що позивач просить призначити пенсію відповідно до п. "а" ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року та Рішення Верховного Суду від 21.04.2021 року у зразковій справі № 360/3611/20-а, суд приходить висновку про можливість застосування про розгляді заяви позивача про призначення пенсії відповідно до п. "а" ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року та Рішення Верховного Суду від 21.04.2021 року у зразковій справі № 360/3611/20-а.
Щодо вимоги позивача зобов`язати призначити пенсію, суд наголошує наступне.
Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.
У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.
Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.
Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.
Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Ради 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховує положення Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, а саме суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві з застосуванням слова може.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що правовідносини щодо призначення пенсії та здійснення нарахування та виплати пенсії позивачу, розрахунку стажу відносяться до виключної компетенції працівників Пенсійного фонду України, та є їх дискреційними повноваженнями і суд, захищаючи права та свободи особи, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження.
Крім того суд зазначає, що зобов`язавши відповідача врахувати періоди роботи позивача до пільгового стажу, суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.
Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.
Таким чином, позовна вимога у цій частині підлягає задоволенню у спосіб зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 12.10.2023 року відповідно до п. "а" ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року та Рішення Верховного Суду від 21.04.2021 року у зразковій справі № 360/3611/20-а із зарахуванням ОСОБА_1 до пільгового стажу за Списком №1 періоди роботи з 10.06.1994 року по 03.07.1996 року, з 02.07.1996 року по 01.10.1996 року, з 02.10.1996 року по 01.07.1999 року, з 02.07.1999 року по 31.12.2003 року, з 01.01.2004 року по 23.01.2012 року, з 01.04.2014 року по 30.06.2014 року, з 01.08.2014 року по 30.11.2016 року, з 23.08.2019 року по 31.08.2019 року, 30.09.2019 року, з 28.03.2020 року по 31.03.2020 року, з 16.04.2020 року по 30.04.2020 року, з 20.05.2020 року по 31.05.2020 року, 31.07.2020 року, 31.12.2020 року, 31.01.2021 року, 31.05.2021 року, 31.07.2021 року, з 26.01.2022 року по 31.01.2022 року, з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року, з 01.06.2022 року по 31.07.2022 року на посаді машиніста кранів металургійного виробництва  що зайняті на гарячих ділянках робіт в ПРАТ “МК “Азовсталь”, а також період навчання з 01.09.1993 року по 07.06.1994 року період навчання в ПТУ №3 м. Маріуполя за спеціальністю “машиніст крана металургійного виробництва”.
Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19 жовтня 2023 року №ПС 183450028281 щодо відмови в призначенні пільгової пенсії відповідно до пункту “а” статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції Рішення Конституційного суду від 23 січня 2020 року №1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15) за Списком №1 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 12.10.2023 року відповідно до п. "а" ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року та Рішення Верховного Суду від 21.04.2021 року у зразковій справі № 360/3611/20-а із зарахуванням ОСОБА_1 до пільгового стажу за Списком №1 періоди роботи з 10.06.1994 року по 03.07.1996 року, з 02.07.1996 року по 01.10.1996 року, з 02.10.1996 року по 01.07.1999 року, з 02.07.1999 року по 31.12.2003 року, з 01.01.2004 року по 23.01.2012 року, з 01.04.2014 року по 30.06.2014 року, з 01.08.2014 року по 30.11.2016 року, з 23.08.2019 року по 31.08.2019 року, 30.09.2019 року, з 28.03.2020 року по 31.03.2020 року, з 16.04.2020 року по 30.04.2020 року, з 20.05.2020 року по 31.05.2020 року, 31.07.2020 року, 31.12.2020 року, 31.01.2021 року, 31.05.2021 року, 31.07.2021 року, з 26.01.2022 року по 31.01.2022 року, з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року, з 01.06.2022 року по 31.07.2022 року на посаді машиніста кранів металургійного виробництва  що зайняті на гарячих ділянках робіт в ПРАТ “МК “Азовсталь”, а також період навчання з 01.09.1993 року по 07.06.1994 року період навчання в ПТУ №3 м. Маріуполя за спеціальністю “машиніст крана металургійного виробництва”.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, судом першої інстанції зазначено наступне.
Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини другої цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За приписами частини 3 цієї статті для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до частин 1-4 статті 134 вказаного Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до статті 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Європейський суд із прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Так, судом встановлено, що між позивачем та адвокатом укладено договір про надання правової допомоги № б/н від 30 серпня 2023 року. 
Суд зазначає, що на виконання умов договору про надання правової допомоги було складено додатковий договір до договору про надання правової допомоги № б/н від 30 серпня 2023 року,   де зазначено, що загальна вартість гонорару за надання юридичної правової допомоги складає 20 000,00 грн.
Також до матеріалів справи додано довідку, в якій зазначено, що адвокатом Звонарьовим Валентином Вадимовичем (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ДН №5448, видане 27 березня 2019 року Радою адвокатів Донецької області на підставі рішення №5) отримано від довірителя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб НОМЕР_1 , за надання правничої допомоги справі щодо призначення пенсії, а у випадку відмови у її призначенні – оскарженні рішення територіального управління Пенсійного фонду України, за договором про надання правничої допомоги та додатковим договором від 30 серпня 2023 року грошові кошти у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.
Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що справа, яка розглядалась є типовою, віднесена Кодексом до справ незначної складності, відтак суд погоджує позицію відповідача щодо не співмірності заявленої суми витрат на професійну правову допомогу з її складністю.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі “East/West Alliance Limited” проти України” (рішення від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, п. 269), оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат […], Суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. рішення у справі “Ботацці проти Італії” (Bottazzi v. Italy), заява № 34884/97, п. 30).
В п. 95 рішення у справі “Баришевський проти України” (заява № 71660/11), в п. 80 рішення у справі “Двойних проти України” (заява № 72277/01), в пункті 88 рішення у справі “Меріт проти України” (заява № 66561/01) Європейський суд з прав людини вказував, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Окрім того, в пункті 154 рішення у справі “Lavents v. Latvia” (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Отже, для включення всього розміру витрат до суми, що підлягає стягненню на користь позивача за рахунок відповідача у разі задоволення позову, судом має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд зазначає, що компенсація судових та інших витрат можлива, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір   обґрунтованим.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі   № 922/1964/21 висловлено позицію, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис наданих адвокатом послуг лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити не співмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на не співмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
З огляду на вищевикладене, враховуючи обсягу (пропорційності) задоволених позовних вимог, дійсності та необхідності проведеної адвокатом роботи, а також розумності їхнього розміру, тобто, фактичного та обґрунтованого понесення витрат, позивачу підлягають до відшкодування витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 5000,00 грн.   
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.  
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року у справі № 200/6023/23 - залишити без задоволення.                        
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року у справі № 200/6023/23 - залишити без змін.                           
Повне судове рішення складено 16 травня 2024  року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                    Т.Г. Гаврищук

                                                                                                              І.В. Геращенко