ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5796/22                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 червня 2024 року                                                                                        м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача:                Беспалова О. О., суддів: Грибан І. О., Ключковича В. Ю., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради, в якому просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради, в особі начальника Іщенко Вікторії Вікторівни щодо не нарахування та невиплати заробітної плати за час простою не з вини працівника за період з 02.03.2022 по 12.03.2022, виходячи з розміру посадового окладу, рангу посадової особи місцевого самоврядування та надбавки за вислугу років станом на день звільнення 25.04.2022;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради, в особі начальника Іщенко Вікторії Вікторівни нарахувати заробітну плату за час простою не з вини працівника за період з 02.03.2022 по 12.03.2022 виходячи з розміру посадового окладу, рангу посадової особи місцевого самоврядування та надбавки за вислугу років станом на день звільнення 25.04.2022, відповідно до норм ст. 113 Кодексу законів про працю України та Постанови Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 № 221 "Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану", з урахуванням положень Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159;
- стягнути кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.
До Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Відповідачем щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено. 
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як вбачається з матерів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , згідно з довідкою від 15.04.2015 за № 3002-12419, є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції.
Згідно з наказом від 08.12.2017 № 49-о, на конкурсній основі позивач призначена на посаду інспектора праці-головного спеціаліста відділу праці та трудових відносин в Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради.
До 25.04.2022 позивач перебувала з Управлінням у трудових відносинах та працювала на посаді інспектора праці-головного спеціаліста відділу з питань внутрішньо переміщених осіб, а саме, на посаді, віднесеної, згідно із ст. 14 Закону № 2493-ІІІ, до шостої категорії посад, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжки.
Наказом № 29-о від 22.04.2022 позивача звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням відповідно до заяви від 11.04.2022.
Позивач зазначає, що незважаючи на те, що з 02.03.2022 вона не могла виконувати роботу не з вини працівника, їй стало відомо, що 07.03.2022 на картковий рахунок, зараховано суму 8395,19 грн з призначенням платежу зарплата. При цьому, відповідно до заяви від 11.03.2022, згідно з п. 2 наказу від 11.03.2022 № 33-в, позивач просила здійснити оплату за дні відпустки у строк, встановлений для наступної виплати заробітної плати, однак, у строк до 07.04.2022 сума відпускних за 16 календарних днів позивачу так і не була виплачена. 
Таким чином, на переконання позивача, не виплата їй відповідачем заробітної плати за час відпустки у строк, визначений у заяві від 11.03.2022, є порушенням з боку відповідача ст. 21 Закону № 504/96-ВР. 
Як вбачається із змісту відомостей про розрахунок сум, належних при звільненні, наданих відповідачем згідно з листом від 19.05.2022 за вих. № 638/14, нарахування позивачу заробітної плати за час відпустки здійснено відповідачем лише у квітні 2022 року разом із коригуванням заробітної плати позивача за березень 2022 року.
Позивач вказує на те, що зважаючи на надскладну ситуацію на території м. Києва внаслідок обставин, пов`язаних з бойовими діями, та виникненням небезпеки для життя і здоров`я, а також тимчасовим скасуванням ТОВ «Обухівтранс» з 04.03.2022 рейсів до м. Києва, вона вимушена була виїхати з м. Києва евакуаційним потягом № 705 «Дарниця-Львів» до м. Львова, з наступним переїздом 15.03.2022 в безпечне місце, а саме: до м. Бережани Тернопільської області.
Тобто, остання вважає, що внаслідок обставин, пов`язаних з бойовими діями, та виникненням небезпеки для життя і здоров`я, позивач покинула місце фактичного проживання лише після надання відпусток, оформлених наказом від 11.03.2022 № 33-в.
Також, позивач вказує на те, що згідно інформації за послугою СМС-Банкінг від «Приватбанк», їй також стало відомо, що відповідачем при звільненні (25.04.2022), не нараховано та не виплачено: грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки; в повному обсязі лікарняні за період тимчасової непрацездатності з 01 лютого по 25 лютого 2022 року згідно з е-лікарняним відповідно до п. 2 заяви від 11.04.2022.
Після звільнення, позивачу стало відомо, що відповідачем здійснено коригування заробітної плати працівників за березень 2022 року, шляхом повного скасування цих нарахувань. 
Отже, позивач вважає, що коригування відповідачем у квітні 2022 року заробітної плати, як працівника, за березень 2022 року відбулося неправомірно, під час обставин, викликаних невідворотною силою, а саме, введенням воєнного стану.
Наведене і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до норм ст. 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III (далі - Закон № 2493, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Згідно зі ст. 2 Закону № 2493 посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
Статтею 4 Закону № 2493 визначено, що служба в органах місцевого самоврядування здійснюється на таких основних принципах: служіння територіальній громаді; поєднання місцевих і державних інтересів; верховенства права, демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; гласності; пріоритету прав та свобод людини і громадянина; рівних можливостей доступу громадян до служби в органах місцевого самоврядування з урахуванням їх ділових якостей та професійної підготовки; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; підконтрольності, підзвітності, персональної відповідальності за порушення дисципліни і неналежне виконання службових обов`язків; дотримання прав місцевого самоврядування; правової і соціальної захищеності посадових осіб місцевого самоврядування; захисту інтересів відповідної територіальної громади; фінансового та матеріально-технічного забезпечення служби за рахунок коштів місцевого бюджету; самостійності кадрової політики в територіальній громаді.
Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.
Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. (ст. 94 КЗпП)
За змістом ст. 113 КЗпП, час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується. На період освоєння нового виробництва (продукції) власник або уповноважений ним орган може здійснювати робітникам доплату до попереднього середнього заробітку на строк не більш як шість місяців.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану» № 221 від 07.03.2022, якою в умовах воєнного стану, надано право керівникам державних органів, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні в межах фонду заробітної плати, передбаченого у кошторисі, самостійно визначати розмір оплати часу простою працівників, але не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові тарифного розряду (посадового окладу). Рекомендовано керівникам органів місцевого самоврядування застосовувати положення пункту 1 цієї постанови та здійснювати його виконання в межах фондів заробітної плати, передбачених у кошторисах відповідних органів, підприємств, установ та організацій.
Керівники державних органів, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні в межах фонду заробітної плати, передбаченого у кошторисі, можуть самостійно визначати розмір оплати часу простою працівників, але не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові тарифного розряду (посадового окладу) (постанова Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 № 221).
При цьому, доплата до рівня мінімальної зарплати при простої не здійснюється (роз`яснення Мінсоцполітики деяких питань оплати праці на виконання Закону України від 06.12.2016 р. № 1774- VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»).
Відповідно до статті 98 КЗпП, ст. ст. 8, 13 Закону, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.
Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Указом Президента України від 24.04,2022 № 64/2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб та в подальшому неодноразово продовжено його.
Згідно з пунктом 3 Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Як вірно встановлено судом першої інстанції спірним в рамках даного позову є не нарахування та не виплата позивачу заробітної плати за час простою не з вини працівника за період з 02.03.2022 по 12.03.2022.
Згідно з вимогами статті 113 КЗпП, час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Поряд із цим, матеріали справи не підтверджують доводи позивача щодо впровадження у період з 02.03.2022 по 12.03.2022 простою, викликаного відсутністю організаційних або технічних у мов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
Приписи статті 113 КзпП України встановлюють, що про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. 
Законодавством не врегульовано порядок та форма такого попередження, тобто попередження можливе й усне, і письмове, головне, щоб своєчасне.
На час простою не з вини працівника оформлюється акт простою (фіксуються причини, які зумовили призупинення роботи). Крім того, на час простою не з вини працівника оформлюється наказ власника або уповноваженого ним органу, який міститиме перелік структурних підрозділів, на які поширюється простій, у випадку, якщо простій не поширюватиметься на все підприємство, а також дату початку та, за можливості, дату закінчення простою або ж подію, з якою пов`язане закінчення простою. Якщо простій має цілодобовий (тижневий) характер, власник або уповноважений ним орган повинен у наказі обумовити необхідність присутності або відсутності працівника на роботі.
При цьому, сам факт впровадження на території України військового стану не свідчить про автоматичне зупинення роботи установи/організації та/або повідомлення працівника про початок простою. 
Апелянтом як до позову так і до апеляційної скарги не надано доказів повідомлення роботодавця про початок простою, також, відсутні докази прийняття відповідачем наказу про впровадження такого. 
Відтак, відсутні підстави вважати, що у період з 02.03.2022 по 12.03.2022 у позивача наявне право на отримання відповідної виплати передбаченої ст. 113 КзпП України.
Більш того, як встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачем, період роботи позивача з 02.03.2022 по 11.03.2022 табелювався відповідачем, як відсутність працівника з умовним позначенням "НЗ" ("відсутність з нез`ясованих причин").
При цьому, як встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, письмових пояснень щодо причин неявки позивача на роботу за вказаний період позивачем до роботодавця не подавалось, як і не підтверджено, що позивач повідомляла роботодавця про причини невиходу на роботу за вказаний період саме у встановленому законодавством порядку.
Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
          
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                            О. О. Беспалов

Суддя                                                                                               В. Ю. Ключкович

Суддя                                                                                               І. О. Грибан

(Повний текст постанови складено 25.06.2024)