Номер провадження: 22-ц/813/1845/24 
Справа № 947/24522/22
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Галайчук Ганна Сергіївна на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Першого Малиновського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача та стягнення безпідставно отриманих коштів, -
В С Т А Н О В И В:

21 жовтня 2022 року ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Галайчук Г.С. звернувся до суду із позовом до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (далі АТ «Райффайзен Банк») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у зв`язку з примусовим виконанням рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.11 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитом №014/0030/85/87338 від 25.12.2007 у розмірі 257 463,63 доларів США , що за курсом НБУ (1 долар США дорівнює 7,91071 грн) складає 2 036 717,85 гривень, а також судових витрат, у провадженні Першого Київського ВВС Одеського МУЮ перебувало виконавче провадження з його виконання, однак у зв`язку із самостійним врегулюванням спору між боржником та стягувачем, 07.05.2021 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (правонаступник стягувача) звернулось до відділу ДВС із заявою про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
03 червня 2021 року державний виконавець Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Гнатюк Д.В., виніс постанову про закінчення виконавчого провадження №44091377 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», однак у період з 19.01.2018 по 11.05.2021 з ОСОБА_1 було стягнуто на користь Банку 26 561,64 грн, та у якості виконавчого збору на користь ВДВС 2 859,30 грн.
У зв`язку із викладеним ОСОБА_1 просить на його користь з АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» кошти у сумі 26 561,64 грн, та з Першого Малиновського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) – 2 859,30 грн, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галайчук Г.С. звернувся до суду із апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею у письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки ціна позову у вказаній цивільній справі є менше ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з урахуванням положень ч. 1 ст. 368, 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).
Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно статі 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів безпідставно набуті ними кошти, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України.
Правовідносини щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави врегульовані Главою 83 ЦК України.
Так, частинами першою, другою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №910/17324/19, від 09 листопада 2021 року у справі №905/1680/20, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі №646/4738/19, від 20 квітня 2022 року в справі №642/5275/18, від 06 червня 2022 року в справі №725/2114/20-ц, від 05 липня 2022 року в справі №641/8483/19.
Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №1512/2-593/11 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитом.
06 червня 2011 року Київським районним суду м. Одеси було ухвалено рішення по справі №1512/2-593/11 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитом №014/0030/85/87338 від 25.12.2007 у розмірі 257 463,63 доларів США , що за курсом НБУ (1 долар США дорівнює 7,9107 грн) складає 2 036 717,85 грн з них: - заборгованість за кредитом – 134 883,96 доларів США, що складає 1 067 018,63 грн; - заборгованість за відсотками – 40 003,94 доларів США, що складає 316 459,16 грн; - пеня за прострочення тілу кредита – 6 018,21 доларів США, що складає 47 608,25 грн; - пеня за прострочення відсотків по кредиту – 76 558,56 доларів США, що складає 605 631,81 грн; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати.
На підставі заяви стягувача 12 січня 2012 року судом було видано виконавчі листи для примусового виконання рішення суду.
25 лютого 2019 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернулось до суду із заявою про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні з виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2011 за №1512/2-593/11, яка мотивована тим, що 27.06.2017 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено договір відступлення права вимоги №114/7-4559, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №014/0030/85/87338 від 25.12.2007, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , перейшло до ПАТ «КІБ», а надалі 27.06.2017 між ПАТ «КІБ» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено Договір відступлення права вимоги №114/7-4559/ДГ, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №014/0030/85/87338 від 25.12.2007 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18.03.2019 здійснено заміну стягувача ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у виконавчих листах №1512/2-593/11.
07 травня 2021 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернулось до начальника Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) із заявою про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження».
03 червня 2021 року державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гнатюком Д.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №44091377 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження»
У період з 19.01.2018 по 11.05.2021 з ОСОБА_1 було стягнуто на користь АТ «Райффайзен Банк» 26 561,64 грн, та на користь ВДВС 2 859,30 грн, у якості виконавчого збору, які просив стягнути позивач.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного права. Так, між позивачем ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», було укладено кредитний договір, що є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Факт набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для застосування ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку виконанням рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2011 року по справі №1512/2-593/11, та на підставі відкритого виконавчого провадження.
Стягнення з позивача виконавчого збору державним виконавцем також не може вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні ст. 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження.
ОСОБА_1 не оскаржував в порядку адміністративного судочинства дії та постанови виконавця щодо стягнення виконавчого збору, неправомірними такі дії виконавця теж не визнавались.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76–78, 81, 89 ЦПК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39279582 від 19.01.2018, за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», що є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5123783200:01:003:0940, яка виступала забезпеченням зобов`язання за кредитним договором №014/0030/85/87338 від 25.12.2007, відповідно до умов договору іпотеки б/н, що посвідчений 25.12.2007. 
Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39279371 від 19.01.2018, за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», що є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., Новодолинська сільська рада, 24, кадастровий номер: 5123783200:01:003:0939, яка виступала забезпеченням зобов`язання за кредитним договором №014/0030/85/87338 від 25.12.2007, відповідно до умов договору іпотеки б/н, що посвідчений 25.12.2007.
Тому, на думку позивача, після того як стягувачем у виконавчому провадженні було звернуто стягнення на предмети іпотеки, на підставі ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», підстава за якою грошові кошти стягувались із позивача, а саме стягнення заборгованості за договором кредиту, відпала, а тому грошові кошти підлягають поверненню ОСОБА_1 на підставі ст. 1212 ЦК України.
Щодо вищевикладених доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.
Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Такий висновком викладений в постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі №206/2212/18.
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі №904/2444/18.
Як встановлено матеріалами справи рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2011 року справі №1512/2-593/11, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитом №014/0030/85/87338 від 25.12.2007 у розмірі 257 463,63 доларів США, що за курсом НБУ (1 долар США дорівнює 7,9107 грн) складає 2 036 717,85 грн з них:
- заборгованість за кредитом – 134 883,96 доларів США, що складає 1 067 018,63 грн;
- заборгованість за відсотками – 40 003,94 доларів США, що складає 316 459,16 грн;
- пеня за прострочення тілу кредиту – 6 018,21 доларів США, що складає 47 608,25 грн;
- пеня за прострочення відсотків по кредиту – 76 558,56 доларів США, що складає 605 631,81 грн.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати.
17 липня 2014 року відкрито виконавче провадження №44091377, з виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2011 року справі №1512/2-593/11.
03 червня 2021 року державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гнатюком Д.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №44091377 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження».
Таким чином, грошові кошти стягувались з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк» в період з 19.01.2018 по 11.05.2021, в рамках примусового виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2011 року справі №1512/2-593/11, на підставі виконавчого провадження №44091377, а тому не є такими, що набуті відповідачами без достатньої правової підстави, відповідно до статті 1212 ЦК України.
Не зважаючи на те, що 19 січня 2018 року за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», що є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зареєстровано право власності на земельну ділянку, яка виступала забезпеченням зобов`язання за кредитним договором №014/0030/85/87338 від 25.12.2007, відповідно до умов договору іпотеки б/н, тобто іпотекодержатель задовольнив свої вимоги за рахунок предмету іпотеку в позасудовому порядку, виконавче провадження №44091377, на підставі якого стягувались спірні кошти, було закрито лише 03 червня 2021 року.
Апеляційний суд зазначає, що до моменту закриття виконавчого провадження, зобов`язальні відносини між сторонами в установленому порядку не були скасовані, розірвані, змінені чи визнані припиненими, недійсними.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі №6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.
При цьому, питання припинення зобов`язань ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», що є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором №014/0030/85/87338 від 25.12.2007, саме з 19 січня 2018 року може бути предметом окремого судового розгляду.
21 жовтня 2022 року ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Галайчук Г.С. звернувся до суду із позовом до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (далі АТ «Райффайзен Банк») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у зв`язку з примусовим виконанням рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.11 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитом №014/0030/85/87338 від 25.12.2007 у розмірі 257 463,63 доларів США , що за курсом НБУ (1 долар США дорівнює 7,91071 грн) складає 2 036 717,85 гривень, а також судових витрат, у провадженні Першого Київського ВВС Одеського МУЮ перебувало виконавче провадження з його виконання, однак у зв`язку із самостійним врегулюванням спору між боржником та стягувачем, 07.05.2021 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (правонаступник стягувача) звернулось до відділу ДВС із заявою про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
03 червня 2021 року державний виконавець Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Гнатюк Д.В., виніс постанову про закінчення виконавчого провадження №44091377 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», однак у період з 19.01.2018 по 11.05.2021 з ОСОБА_1 було стягнуто на користь Банку 26 561,64 грн, та у якості виконавчого збору на користь ВДВС 2 859,30 грн.
У зв`язку із викладеним ОСОБА_1 просить на його користь з АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» кошти у сумі 26 561,64 грн, та з Першого Малиновського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) – 2859,30 грн, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України.
Щодо позовних вимог про стягнення з Першого Малиновського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), коштів сплачених у якості виконавчого збору, як безпідставно отриманих коштів, слід зазначити наступне.
Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно пункту 1 частини першої, частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до державного бюджету України.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.
У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
У даному випадку стягнення з позивача на користь Першого Малиновського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) грошових коштів у сумі 2 859,30 грн (частина виконавчого збору), пов`язане зі здійсненням державним виконавцем примусового виконання виконавчого документа.
Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого державний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження».
Будь-які дії чи рішення державного виконавця під час виконавчого провадження №44091377, зокрема про стягнення виконавчого збору, позивачем не оскаржувались, незаконними не визнавались.
Як було встановлено, 03 червня 2021 року виконавче провадження №44091377 закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Як зазначено вище, за змістом частини сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Водночас виконавче провадження №44091377 було закінчено у зв`язку із фактичним виконанням виконавчого документа у повному обсязі, що виключає факт абсолютної безпідставності набуття органом ДВС грошових коштів як витрат виконавчого провадження.
Таким чином, доводи наведені в апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, та тлумаченням норм права на власний розсуд.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», надав їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутній підстав для задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381–384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Галайчук Ганна Сергіївна залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 30 квітня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький  

Р.Д. Громік

                                                                                                                    С.М. Сегеда