ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 р. 	Справа № 440/5448/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Мінаєвої О.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.05.2024, головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 10.05.24  по справі № 440/5448/24
за позовом      ОСОБА_1  
до   Військової частини НОМЕР_1                      
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
06 травня 2024 року через систему "Електронний суд" до Полтавського окружного адміністративного суду подана позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (надалі також відповідач), у якій позивач просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.09.2021 по 28.03.2023 включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 4463,15 грн. відповідно до абзаців 4,6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 4463,15 грн. за період з 01.09.2021 по 28.03.2023, відповідно до абзаців 4,6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати грошового забезпечення з 01.09.2021 по день фактичної виплати.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.05.2024 року передано адміністративну справу №440/5448/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії до Київського окружного адміністративного суду.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до Полтавського окружного адміністративного суду.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що адміністративний позов може бути поданий фізичною особою до адміністративного суду як за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, так і за місцем його перебування або знаходження.
Позивач зазначає, що він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 (детальна адреса АДРЕСА_1 ) та проходить на вказаній території військову службу, що підтверджено витягом з послужного списку, згідно з яким він призначений наказом командувача Сухопутних військ на посаду старшого офіцера юридичного відділу військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , також, я до позову додав довідки перевірки житлових умов та акт перевірки факту переїзду до нового місця служби (м. Полтава).
Відповідач не скористався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи рішення про передачу матеріалів справи до Київського окружного адміністративного суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що дана справа відноситься до підсудності Київського окружного адміністративного суду та не належить до територіальної підсудності Полтавського окружного адміністративного суду, оскільки зареєстрованим місцем проживання позивача є Київська область та місцезнаходженням відповідача також є Київська область.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про передачу справи для розгляду до Київського окружного адміністративного суду, з наступних підстав.
Статтею 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За приписами статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі по тексту - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п.1 ст.6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний суд - це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ. Отже, належним та компетентним судом у розумінні процесуального закону є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил інстанційної, предметної та територіальної підсудності.
Відповідно до частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви, серед іншого, з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.
Поняття «підсудність» розкривається законодавцем у параграфі 3 глави 2 розділу І Кодексу адміністративного судочинства України та визначається останнім, як територіальна юрисдикція, питання якої врегульовані приписами статей 25-30 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно положень ч.1 ст. 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Отже, якщо предметом адміністративного позову є оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної особи, то позивач може застосувати альтернативну підсудність.
Таким чином, такий спір може бути розглянуто адміністративним судом за вибором позивача: за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) позивача або за місцезнаходженням відповідача.
Окрім того, законодавець, надаючи право позивачу альтернативної підсудності на подачу до суду позову, пов`язує таке право вибору з урахуванням зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, перебування чи знаходження цієї особи-позивача.
За даними відомостей копії паспорту ОСОБА_1 адреса реєстрації місця проживання є Київська область.
Звертаючись до Полтавського окружного адміністративного суду з даним позовом, позивач зазначив, що він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 місце дислокації якої є АДРЕСА_1 .
Сторонами у справі не оспорюється , що ОСОБА_1 призначений наказом командувача Сухопутних військ на посаду старшого офіцера юридичного відділу військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 .
До суду апеляційної інстанції надано, крім інших документів, копію довідки про перевірку житлових умов від 28.04.2023 року, та акт перевірки факту переїзду членів сім`ї військовослужбовця ВЧ НОМЕР_2 до його нового місця військової служби від 19.04.2023 року, з якого вбачається, що сім`я військовослужбовця ОСОБА_1 дійсно переїхала у м. Полтава.
У розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду. Отож зі статті 6 Конвенції прямо витікає, що доступність правосуддя є невід`ємними елементом права на справедливий суд.
Із змісту ч. 3 ст. 8, ч. 1 ст. 55 Конституції України слідує, що одною з передумов забезпечення доступу до суду є наявність в особи права на судовий захист. Відповідно до вказаних норм Конституції України гарантується звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина. Право людини на судовий захист не може бути обмежене навіть в умовах воєнного стану.
У рішеннях від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» і від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
При вирішенні питання про прийняття адміністративного позову до свого провадження суд зобов`язаний був урахувати, що з 24.02.2022 року наша Держава перебуває в умовах воєнного стану, що супроводжується мобілізацією військовослужбовців та їх фактичним перебуванням (знаходженням) на території інших населених пунктів, ніж зареєстроване місце проживання впродовж тривалого часу, а відтак наполягання суду на розгляд адміністративної справи не за місцем фактичного перебування військовослужбовця – позивача, а за його зареєстрованим місцем проживання покладає на такого військовослужбовця надмірний та невиправданий тягар з огляду на територіальну віддаленість місця фактичного несення служби від зареєстрованого місця проживання такої особи та неможливості залишення території місця дислокації ВЧ НОМЕР_2 позивачем.
При цьому, колегія суддів зазначає, що посилання суду першої інстанції щодо територіальної підсудності позову виключно за зареєстрованим місцем проживання позивача є помилковим, оскільки згідно зазначеної норми права позивач має право вибору адміністративного суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або за місцем свого фактичного перебуванням або знаходження.
Також, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо територіальної підсудності даної справи за місцезнаходженням відповідача, оскільки предметом оскарження в цій справі є акт ненормативного характеру (індивідуальної дії), який стосується безпосередньо прав позивача, тому колегія суддів дійшла висновку, що право вибору територіальної підсудності належить відповідно до ч.1 ст.25 КАС України позивачу.
Оскільки   ОСОБА_1 є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_2 , яка знаходиться у м. Полтава, тобто на території, яка відноситься до територіальної юрисдикції Полтавського окружного адміністративного суду, то позивач має право на звернення із позовом до Полтавського окружного адміністративного суду за місцем такого перебування (знаходження).
Відтак, обмеження, визначене ухвалою суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не ставить законної мети та підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 320 КАС підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу  Полтавського окружного адміністративного суду від 10.05.2024 по справі № 440/5448/24 - скасувати.
Адміністративну справу № 440/5448/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    О.М. Мінаєва