КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/9022/2024

 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                                  Справа № 381/3523/23
 
17 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Рейнарт І.М.
 при секретарі            - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Комунального підприємства «Київпастранс» ГорбачГалиниВалеріївни на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Горбенко Н.О., у цивільній справі за позовною заявою Комунального підприємства «Київпастранс» до ОСОБА_1 про визнання ордера на житлову площу в гуртожитку недійсним,- 
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2023 року Комунальне підприємство«Київпастранс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання ордера на житлову площу в гуртожитку недійсним.
Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що в КП «Київпастранс» на посаду заступника начальника слубжи безпеки руху та надзвичайних ситуацій був працевлаштований ОСОБА_1 .
Згідно наказу від 02.02.2021 року №19-к з останнім припинено трудові відносини та звільнено з посади з 03.02.2021 за власним бажанням.
За час трудових відносин, 19.12.2019 року відповідач подав до Служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури заяву про видачу йому ордера на кімнату №233 в гуртожитку по АДРЕСА_1 , який знаходиться на балансі вказаного відокремленого підрозділу КП «Київпастанс». Цього ж дня відповідач отримав ордер №81 на вказану кімнату в гуртожитку за підписом в.о. начальника ОСОБА_2 скріпленого печаткою Служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури КП «Київпастранс». Як зазначено в ордері, підставою для його видачі слугувало спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства, прийняте 19.12.2019 року.
27.12.2019 року Служба утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури в особі ОСОБА_2 уклала з відповідачем договір № 4/233найму житлового приміщення в гуртожитку, відповідно до розділу 1 якого наймодавець надав наймачу в користування житлове приміщення - кімнату АДРЕСА_2 ,загальною площею 17,6 кв.м.
В грудні 2019 року, згідно акту приймання-передачі майна кімнати та іншого інвентарю, підприємство в особі завідувача гуртожитку ОСОБА_3 передало, а відповідач прийняла вказану кімнату без наявного в ній майна.
12.06.2023 року за вх. №053/01-2531 на адресу КП «Київпастранс» від                            в.о. начальника Відокремленого підрозділу Служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури ОСОБА_4 надійшло повідомлення щодо здійснення перевірки використання житлових кімнат гуртожитку по АДРЕСА_1 за результатами якої було встановлено, що матеріали житлової справи, зокрема й на кімнату № 233 , не містять документів, які у відповідності до вимог чинного законодавства дають підстави для видачі ордеру, а саме: спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства, а також заяви працівника до профспілкового органу, яка  слугувала б підставою для прийняття такого рішення.
13.06.2023року  за вих. №08/80 КП «Київпастранс» звернулось із запитом до Об`єднаного профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників комунального транспорту, транспортної інфраструктури та безпеки руху щодо надання завірених копій заяв працівників та спільних рішень адміністрації і профспілкового комітету, які слугували підставою для видачі ордерів окремим працівникам, зокрема, й відповідачу.
З відповіді на запит від 15.06.2023 року №1/кп вбачається, що заява від відповідача про видачу йому ордера на житлову площу до профспілкового комітету не надходила, а відтак, спільне рішення про видачу такого ордера не приймалось.
Відповідно до наказу від 23.06.2023 року №130 «Про проведення перевірки видачі ордерів, виданих у 2019-2020 роках», створено комісію по перевірці видачі ордерів на житлову площу в гуртожитку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами проведеної перевірки 28.06.2023 року членами комісії складено та підписано відповідний акт зі змісту якого вбачається, що при видачі, зокрема ордера від 19.12.2019 року №81 ОСОБА_1 допущено порушення вимог чинного законодавства посадовими особами, а саме - відсутність підстав для його видачі.
При перевірці фактичного проживання мешканців гуртожитку комісією складено акт від 25.05.2023 року про те, що кімната №233 надана в користування ОСОБА_1 , який на даний час не є працівником КП «Київпастранс».
З урахуванням наведеного, позивач Комунальне підприємство«Київпастранс»просив суд визнати недійсним ордер на житлову площу в гуртожитку від 19.12.2019 року  №81, виданий   ОСОБА_1 на кімнату АДРЕСА_2 ; визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування кімнатою № 233 в гуртожитку по АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року позов Комунального підприємства «Київпастранс» до ОСОБА_1 про визнання ордера на житлову площу в гуртожитку недійсним залишено без задоволення.
 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача Комунального підприємства «Київпастранс» - Горбач Галина Валеріївна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов Комунального підприємства «Київпастранс» задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що  судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права у спірних правовідносинах, зокрема, невірно розтлумачено положення ст.ст. 128, 129 ЖК України, пунктів 4-6 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 року №498 та, як наслідок, зроблено хибні висновки, що призвело до невірного вирішення спору по суті та прийняття помилкового рішення у справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилалась в обгрунтування своїх вимог.
Зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що ні спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету, ні рішення адміністрації підприємства окремо про надання ОСОБА_1 житлової площі в гуртожитку не приймалось, що підтверджено в матеріалах справи належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а саме: відповіддю профспілкового комітету від 15.06.2023 року №1/кп та актом проведення перевірки видачі ордерів від 28.06.2023 року.
Про те, що рішення адміністрації підприємства не приймалось без залучення органів профспілкового комітету свідчить сам факт звернення КП «Київпастранс» з позовом до суду для відновлення порушеного права.
Крім того, організаційні питання діяльності підприємства, до яких належить, зокрема, надання працівникам житлової площі в гуртожитках, є внутрішньою діяльністю підприємства, яке регулюється виключно шляхом прийняття відповідних рішень керівництвом, а тому включати профспілковий комітет у склад комісії по розгляду житлових питань чи ні є виключним правом адміністрації КП «Київпастранс».
 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
 
В судовому засіданні представник позивача  Комунального підприємства «Київпастранс» адвокат Розум  Олег Вікторович  повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник відповідача  ОСОБА_1 адвокат  Басараб  Наталія Володимирівна  в судовому засіданні просила апеляційну скаргу  позивача залишити без задоволення, а рішення  суду першої інстанції  залишити без змін.
 
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача Комунального підприємства «Київпастранс» Горбач Галини Валеріївни не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, щоОСОБА_1 працював у                                      КП «Київпастранс» на посаді заступника начальника слубжи безпеки руху та надзвичайних ситуацій.
19.12.2019 року ОСОБА_5 ем на ім`я в.о. начальника Служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури «Київпастранс» ОСОБА_2 було подано заявупро видачу йому ордера на кімнату №233 в гуртожитку по АДРЕСА_1 , який знаходиться на балансі вказаного відокремленого підрозділу КП «Київпастанс».
19.12.2019 року  на основі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету КП «Київпастранс» ОСОБА_1 було видано спеціальний ордер № 81 на житлову площу в гуртожитку, серія Г, на право зайняття кімнати АДРЕСА_2 , площею 17,6 м2.
27.12.2019 року між КП «Київпастранс» та ОСОБА_1 укладено договір № 4/233 найму житлового приміщення у гуртожитку, за умовами якого наймодавець надає наймачеві у користування житлове приміщення - кімнату № 233 в гуртожитку по АДРЕСА_1 , загальною площею 17,6 м2. 
Предметом вказаного договору є право користування кімнатою №  233 в гуртожитку по АДРЕСА_1 , загальною площею 17,6 м2.
Факт передачі квартири в користування сторони договору оформили відповідним актом від грудня 2019 року.
Наказом КП «Київпастранс» № 19-к від 02.02.2021 року «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1, заступника начальника служби з безпеки руху служби безпеки та надзвичайних ситуацій, звільнено з роботи 03.02.2021 за власним бажанням ст. 38 КЗпП України.
12.06.2023 року за вх. №053/01-2531 наадресу КП «Київпастранс» від в.о. начальника відокремленого підрозділу Служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури ОСОБА_4 надійшло повідомлення щодо здійснення перевірки використання житлових кімнат гуртожитку по   АДРЕСА_1 за результатами якої було встановлено, що матеріали житлової справи, зокрема, й на кімнату № 233 , не містять документів, які у відповідності до вимог чинного законодавства дають підстави для видачі ордеру, а саме: спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства, а також заяви працівника до профспілкового органу, якаб слугувала б підставою для прийняття такого рішення
13.06.2023 року за вих. №08/80 КП «Київпастранс» звернулось із запитом до Об`єднаного профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників комунального транспорту, транспортної інфраструктури та безпеки руху щодо надання завірених копій заяв працівників та спільних рішень адміністрації і профспілкового комітету, які слугували підставою для видачі ордерів окремим працівникам, зокрема й   ОСОБА_1.
З відповіді на запит від 15.06.2023 року №1/кп вбачається, що заява від    ОСОБА_1 про видачу йому ордера на житлову площу до профспілкового комітету не надходила, а відтак спільне рішення про видачу такого ордера не приймалось.
Відповідно до наказу від 23.06.2023 року №130 «Про проведення перевірки видачі ордерів, виданих у 2019-2020 роках» створено комісію по перевірці видачі ордерів на житлову площу в гуртожитку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . 
За результатами проведеної перевірки 28.06.2023 року членами комісії складено та підписано відповідний акт зі змісту якого вбачається, що при видачі, зокрема, ордера від 19.12.2019 року №81    ОСОБА_1, допущено порушення вимог чинного законодавства посадовими особами, а саме - відсутність підстав для його видачі.
При перевірці фактичного проживання мешканців гуртожитку комісією складено акт від 25.05.2023 року про те, що кімната №233 надана в користування ОСОБА_1, який на даний час не є працівником КП «Київпастранс».
З урахуванням наведеного, позивач Комунальне підприємство«Київпастранс»просило суд визнати недійсним ордер на житлову площу в гуртожитку від 19.12.2019 року №81, виданий ОСОБА_1 на кімнату АДРЕСА_2 , та визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування кімнатою № 233 в гуртожитку по   АДРЕСА_1 .
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Київпастранс» до ОСОБА_1 про визнання ордера на житлову площу в гуртожитку недійсним, суд першої інстанції вказав на те, що підставою для видачі ордеру на вселення в гуртожиток є рішення адміністрації підприємства. Участь профспілкового комітету при прийнятті такого рішення не є обов`язковою. Особа, яка бажає вселення до гуртожитку, не зобов`язана звертатись до профспілкової організації із заявою щодо клопотання перед адміністрацією підприємства про надання житла в гуртожитку.
Той факт, що в спірному ордері зазначено «ордер виданий на основі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету», пояснюється тим, що ордер оформлений на бланку, який не відповідає зразку, затвердженому Примірним положенням про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 року № 498.
Проте, ця обставина сама по собі не може слугувати підставою для визнання ордеру недійсним, оскільки визначальним є рішення адміністрації підприємства про надання житла в гуртожитку.
 
Суд апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року відповідає.
 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED                              v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто, дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно закону.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 52 ЖК України встановлено, що жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної у місті, селищної, сільської ради народних депутатів.
Згідно із статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Статтями 127-129 ЖК України встановлено, що для проживання робітників  у період роботи можуть використовуватися гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної в місті Ради народних депутатів.
Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Ордер на жиле приміщення видається громадянинові на вільне жиле приміщення на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду (стаття 58 ЖК України).
Статтею 59 ЖК України встановлено, що ордер на жиле приміщення може бути визнаний недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. 
Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.
Відповідно до статті 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у пункті 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що   ОСОБА_1 на законних підставах отримав у користування житлове приміщення - кімнату АДРЕСА_2 , загальною площею 17,6 м2, а у позивача відсутні підстави про визнання ордера недійсним у судовому порядку, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів про те, що    ОСОБА_1 надав неправдиві відомості для отримання спірного житла в користування. 
Також, колегія суддів враховує, що чинним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 серпня 2021 у справі № 759/12418/21за позовом Комунального підприємства «Київпастранс» до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення  встановлено, що гуртожиток по    АДРЕСА_1 , як це вбачається з наказу Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації від 10.04.2002 №30 «Про закріплення основних фондів комунальної власності територіальної громади міста Києва», є об`єктом права комунальної власності, а відтак, відповідно до ст. 1 ч. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», на нього поширюється сфера дії цього Закону.
ОСОБА_1 не має власного житла, не використав право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених законом, вселений у гуртожиток та фактично проживає у гуртожитку протягом тривалого часу, а тому відповідно до ст.1 ч.1 Закону він вправі користуватись правами, що надані мешканцям гуртожитку Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».
Згідно зі ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
За наведених обставин та вимог закону, з урахуванням принципу пріоритету спеціальної норми над загальною, суд вважає, що відповідач не може бути виселений з гуртожитку без надання іншого житла, придатного для постійного проживання людей, а відтак знаходить позов безпідставним і таким, що задоволенню не підлягає.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року в справі № 761/29966/16-ц (провадження № 61-16460св21) вказано, що «преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені».
Колегія суддів також ураховує, що факт правомірного виділення відповідачу в користування кімнати в приміщенні гуртожитку та  необгрунтованості підстав для виселення, суд встановив не лише на підставі судового рішення в іншій цивільній справі, а й на підставі наявних у справі належних та допустимих доказів. Доказів того, що відповідач має інше житло матеріали справи не містять.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що ні спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету, ні рішення адміністрації підприємства окремо про надання ОСОБА_1 житлової площі в гуртожитку не приймалось, що підтверджено в матеріалах справи належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а саме: відповіддю профспілкового комітету від 15.06.2023 №1/кп та актом проведення перевірки видачі ордерів від 28.06.2023, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Доводи  позивача про те, що відсутність у матеріалаї  житлової справи  на кімнату № 232  спільного  рішення рішення адміністрації та профспілкового комітету про надання ОСОБА_1   ордеру  на вказану кімнату свідчить про те, що таке рішення не ухвалювалось, не грунтуються на  належних та допустимих доказах, а тому є припущенням, а рішення суду не може грунтуватись на припущеннях.
Так, з оспорюваного  позивачем ордеру  № 81 на житлову площу в гуртожитку, виданого ОСОБА_1 на право зайняття  кімнати № 233 в гуртожитку  по АДРЕСА_1 вбачається, що він вилданий на підставі  спільного рішення  адміністрації, профспілкового комітету КП «Київпастранс» від 19.12.2019 року.  Вказаний ордер   підписаний  виконувачем обов`язки  начальника Служби утримання  рухомого склалду та транспортнорї інфраструктури  КП « Київпастранс» ОСОБА_2, на балансі якого знаходиться вказаний гурторжиток, та скріплений  печаткою. Матеріали справи не містять  доказів  встановлення  вини конкретних службових осіб при видачі  вказаного  ордеру та пропозицій щодо притягнення таких осіб до відповідальності.
В позовній заяві вказано лише те, що вина службових осіб полягала у видачі ордерів без спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету                                   КП «Київпастранс». 
Як вбачається з листа голови ППО КП «Київпастранс» Л. Мельник № 1/кп від 15.06.2023 року, відповідальність за доцільність надання кімнат (койко-місць) у гуртожитках працівникам та правомірність прийняття рішень в односторонньому порядку адміністрацією покладена на відповідні структурні підрозділи                                      КП «Київпастранс» разом із зберіганням документів таких рішень.
При цьому  з акту перевірки вбачається, що комісія перевіряла лише обставини прийняття спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету                                    КП «Київпастранс» щодо надання житла в гуртожитку, і не перевіряла факту прийняття такого рішення адміністрацією підприємства.
Голова комісії ОСОБА_4 за результатами перевірки повідомив генерального директора КП «Київпастранс» про те, що житлові справи по певних кімнатах гуртожитку по АДРЕСА_1 , в тому числі і по кімнаті № 233 , наданій відповідачу, не містять документів, які у відповідності до вимог чинного законодавства є підставою для видачі ордеру, а саме: спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету та заяв до профспілкового органу, у зв`язку з чим просив директора провести перевірку та встановити правові підстави видачі ордерів.
Проте, даних про таку перевірку матеріали позову також не містять.
Отже, обставини, що покладені в основу позову про визнання ордеру недійсним, є припущеннями.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені представником позивача Комунального підприємства «Київпастранс» Горбач Галиною Валеріївною в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача Комунального підприємства «Київпастранс» Горбач Галини Валеріївни.
 
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника позивача Комунального підприємства «Київпастранс» Горбач Галини Валеріївни залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:
 
                Апеляційну скаргу представника позивача Комунального підприємства «Київпастранс» ГорбачГалиниВалеріївни залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Головуючий                                                        Судді: