КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №755/6663/23                                               Головуючий у І інстанції - Слободянюк А.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/7945/2024                   Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
06 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Судді-доповідача:         Гуля В.В.,
суддів:                            Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2023 року ТОВ «Новобудова» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 серпня 2020 року по 01 квітня 2023 року у розмірі 29 757,54 грн; інфляційні втрати у сумі 1 277,81 грн за період з 01 серпня 2020 року по 01 лютого 2022 року; 3 % річних у розмірі 387,55 грн за період з 01 серпня 2020 року по 01 лютого 2022 року, а також просить судовий збір у сумі 2 864 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач є юридичною особою, предметом діяльності якої відповідно до статуту є надання житлово-комунальних послуг мешканцям будинків та іншим юридичним особам та фізичним особам; експлуатація та обслуговування житлового фонду, внутрішньобудинкових інженерних мереж, систем та обладнання об`єктів соціально-побутового призначення, в тому числі технічне обслуговування, реконструкція, капітальний, поточний ремонт та інше.
Відповідач ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 . У будинку, зокрема і кв. 127 , позивач безперебійно надає житлово-комунальні послуги, однак, відповідач не сплачує за спожиті комунальні послуги, у зв`язку з чим за період з 01 серпня 2020 року по 01 квітня 2023 року виникла заборгованість у розмірі 29 757,54 грн.
Рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку по АДРЕСА_3 від 15 червня 2020 року ТОВ «Новобудова» визначено управителем вказаного багатоквартирного будинку, затверджено умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.
Договір, згідно норм Закону № 417-VШ України, є обов`язковим для виконання усіма співвласниками житлових та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, незалежно від наявності підпису кожного із співвласників на такому договорі.
Згідно укладеного договору №2-В про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 24 липня 2020 року ціна послуги з управління становить: 8,51 грн на місяць за 1 кв.м, винагорода управителю 1,08 грн. Таким чином, враховуючи площу квартири відповідача №127, а саме 106,4 кв.м, вартість послуги з управління будинком становила 905,50 грн на місяць за період з 01 серпня 2020 року по 01 січня 2022 року.
З 01 грудня 2021 року ТОВ «Новобудова» було повідомлено співвласників про зміну ціни послуги з управління багатоквартирним будинком, яка з 01 січня 2022 року становить 9,71 грн на місяць за 1 кв.м загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку та включає: витрати на утримання будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна будинку у розмірі 8,38 грн та винагороду управителю у розмірі 1,33 грн на місяць. Таким чином, враховуючи площу квартири відповідача 106,4 кв.м - загальна вартість послуги з управління багатоквартирним будинком становить 1 033,14 грн в місяць у період з 01 січня 2022 року по 01 квітня 2023 року.
З огляду на те, що відповідач порушила грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
На підставі викладеного, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 серпня 2020 року по 01 квітня 2023 року у розмірі 13 731,64 грн, з яких основний борг - 12 066,28 грн; 3% річних від простроченої суми за період з 01 серпня 2020 року по 01 лютого 2022 року - 387,55 грн; індекс інфляції за період з 01 серпня 2020 року по 01 лютого 2022 року - 1 277,81 грн; витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 710 грн.
Уважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
У мотивування скарги зазначає, що суд першої інстанції, вивчаючи докази, які підтверджують вимоги сторони позивача про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті нею послуги з управління багатоквартирним будинком, виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права особи на судовий захист.
Посилається на те, що рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку по АДРЕСА_3 від 15 червня 2020 року ТОВ «Новобудова» визначено управителем вказаного багатоквартирного будинку та затверджено умови договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, обрано уповноважених осіб співвласників під час укладення, внесення змін та розірвання договору з управителем.
Уважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на відсутність у додатках до позовної заяви протоколу (витягу) зборів співвласників багатоквартирного будинку від                     15 червня 2020 року, оскільки інформація про визначення ТОВ «Новобудова» та обрання уповноважених осіб співвласників будинку під час укладення, внесення змін та розірвання договору з управителем є відкритою та загальнодоступною, розміщена в інформаційно-телекомунікаційній системі «Єдиний веб-портал територіальної громади міста Києва» в розділі «Міські сервіси».
Вказує на те, що відповідачем ОСОБА_1 за спірний період частково сплачено суму основного боргу та станом на 01 січня 2024 року сума такого богу складає 12 066,28 грн. 
Відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
За змістом частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України  розгляд справи здійснюється  у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до  пункту 1                   частини першої статті 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду протоколу (витягу, тощо) зборів співвласників багатоквартирного будинку від 15 червня 2020 року, який би свідчив, що вказані особи є уповноважені зборами співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 .
Крім, того не надано суду доказів на якій підставі передано буд. АДРЕСА_3 позивачу ТОВ «Новобудова» в експлуатацію та обслуговування.
Проте, колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 07 червня 2021 року, ОСОБА_1 є власником квартири кв. АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №2592 від 21 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курило Я.О. 
Відповідно до договору №2-В від 24 липня 2020 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеним між ТОВ «Новобудова» (управитель) та співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 в особі ОСОБА_2 (кв. №44 ), ОСОБА_3 (кв. №52 ), ОСОБА_4 (кв. №140 ), уповноважених зборами співвласників багатоквартирного будинку, що діють на підставі протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку від 15 червня 2020 року.
Згідно пункту 1 вказаного Договору, управитель зобов`язується надавати співвласникам послуги з управління багатоквартирним будинком. Що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору. 
У пункті 2 Договору зазначено, що список співвласників і площа квартир та приміщень, що перебувають у їх власності, станом на дату укладення договору, зазначаються у додатку 1 до договору, що є невід`ємною його частиною. Загальні відомості про будинок зазначаються у додатку 2 до договору і є невід`ємною його частиною. 
Відповідно до пункту 3 послуга з управління полягає у забезпеченні управителем належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб співвласників та мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна будинку та його прибудинкових території. Послуга з управління включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договір про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів, тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку. 
Пунктом 4 Договору передбачено, що технічна документація на будинок передається управителя згідно з актом приймання-передачі документації відповідно до додатку 3 цього договору від Комунального підприємства «Житло-сервіс» не пізніше ніж протягом 7 (семи) робочих днів з дня, наступного за днем підписання цього договору.
У пункті 28 Договору сторони погодили, що Договір набирає чинності з 01 серпня 2020 року та укладається строком на один рік.
Пунктом 29 Договору передбачено, що якщо за один місяць до закінчення строку дії цього договору жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від цього договору, він вважається продовженим на один рік.
Згідно умов укладеного Договору ціна послуги з управління (крім кватир та нежитлових приміщень першого поверху) становила:
8,51 грн (в тому числі податок на додану вартість) на місяць за 1 кв.м загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку та включає витрати на утримання будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна будинку у розмірі 7,43 грн відповідно до кошторису витрат на утримання будинку та прибудинкової території, що міститься у додатку 5 до Договору; винагороду управителю у розмірі 1,08 грн на місяць.
Таким чином, враховуючи площу квартири №127 у будинку, а саме 106,4 кв.м, загальна вартість послуги з управління багатоквартирним будинком становить у період з             01 серпня 2020 року по 01 січня 2022 року 905,5 грн на місяць.
У зв`язку з підвищенням з 01 грудня 2021 року розміру мінімальної заробітної плати, зростання вартості послуг з технічного обслуговування ліфтів, вартості матеріалів тощо, відповідно до положень пунктів 40, 43 Договору ціна послуги з управління багатоквартирним будинком з 01 січня 2022 року становила: 
9,71 грн (в тому числі податок на додану вартість) на місяць за 1 кв.м загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку (крім квартир та нежитлових приміщень першого поверху) та включає витрати на утримання будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна будинку у розмірі 8,38 грн відповідно до кошторису витрат на утримання будинку та прибудинкової території, що міститься у додатку 5 до цього Договору; винагороду правителю у розмірі 1,33 грн на місяць.
Отже, враховуючи площу квартири №127 , а саме 106,4 кв.м, загальна вартість послуги з управління багатоквартирним будинком становить за період з 01 січня 2022 року по                   01 квітня 2023 року 1 033,14 грн на місяць.
 Будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували як відсутність заборгованості у відповідача у заявленому до стягнення розмірі, так і неналежного надання послуг позивачем, матеріали справи не містять. 
Згідно статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що за рішенням співвласників багатоквартирного будинку (уповноваженого органу управління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку), прийнятим відповідно до закону, договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, визначеним статтею 6 цього Закону: кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір); від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір); об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем.
Згідно частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
За змістом статей 319, 322 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначає Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.
За визначеннями, які вживаються в цьому Законі України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та містяться у статті 1 Закону, багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
Згідно з положенням частини першої статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» витрати на управління багатоквартирним будинком включають: витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.
У відповідності до частини другої статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат.
Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.
Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку;  комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно зі статтею 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2020 року у справі №802/2021/16-а (провадження №К/9901/34858/18) міститься такий висновок: формування тарифів і їх затвердження це різні за своїм змістом поняття, при чому формування тарифів другої групи житлово-комунальних послуг здійснюється виключно відповідним підприємством, що надає послуги, а встановлення тарифів на такі послуги здійснюється органом місцевого самоврядування в межах його компетенції та у спосіб, визначений законом.
Як зазначено позивачем в апеляційній скарзі, відповідачем ОСОБА_1 за спірний період частково сплачено суму основного боргу та станом на 01 січня 2024 року сума такого богу складає 12 066,28 грн. 
Таким чином, апеляційний суд, установивши, що позивач є управителем будинку АДРЕСА_3 , який надавав послуги згідно з договором від 15 червня 2020 року, а відповідачем, у свою чергу, не було надано жодних належних та допустимих доказів щодо неналежного надання послуг позивачем та відсутності заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг, доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані житло-комунальні послуги у розмірі 12 066,28 грн.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року зі змінами «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», з          12 березня 2020 року на всій території України запроваджено карантин. 
Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (№530-ІХ від 17 березня 2020 року), на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.
Постановою Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року зі змінами, з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року встановлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штраф і пеня - це різновиди неустойки. 
Тобто, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (№530-ІХ від 17 березня 2020 року) звільняє боржника саме від сплати неустойки на вказаний період.
У той же час, чинним законодавством крім заходів відповідальності штрафного характеру (таких як неустойка), передбачаються заходи відповідальності компенсаційного характеру. 
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.
Про звільнення від даних мір відповідальності в Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (№530-ІХ від 17 березня 2020 року) не вказано.
Таким чином, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (№530-ІХ від 17 березня 2020 року) боржник під час дії карантину та протягом 30 днів після його закінчення звільняється від сплати неустойки. 
При цьому, боржник, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити передбачені статтею 625 ЦК України інфляційні втрати за весь час прострочення і 3% річних від простроченої суми, оскільки вказаним законом, на який послався суд першої інстанції, не врегульовано питання звільнення на період дії карантину та 30 днів після його закінчення від сплати передбачених частиною другою статті 625 ЦК України виплат.
Згідно наданого позивачем розрахунку, який є обґрунтованим та правильним, з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» за період з 01 серпня 2020 року по 01 лютого 2022 року підлягає стягненню 3% річних у розмірі 387,55 грн та інфляційні втрати у сумі 1 277,81 грн.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачем не надано суду протоколу (витягу, тощо) зборів співвласників багатоквартирного будинку від 15 червня 2020 року, який би свідчив, що вказані особи є уповноважені зборами співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , а також доказів, на підставі яких вказаний будинок передано позивачу ТОВ «Новобудова» в експлуатацію та обслуговування, з огляду на наступне.
Згідно частини одинадцятої статті 10, частини п`ятої статті 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та частини першої статті 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками.
Таким чином, зважаючи на долучення ТОВ «Новобудова» до позовної заяви копії договору №2-В про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 24 липня 2020 року, укладеного між ТОВ «Новобудова» та уповноваженими зборами співвласників будинку особами, які діяли на підставі рішення співвласників будинку від 15 червня 2020 року, що є чинним та не ким не оспорюється у даній справі, позивачем належними доказами підтверджено факт надання послуги з утримання багатоквартирного будинку за адресою:                        АДРЕСА_3 .
Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як зазначено в частині 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду згідно з вимогами частини першої статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог з урахуванням часткової сплати відповідачем основного боргу. 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд змінює розподіл судових витрат.
За змістом частини другої статті 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Отже, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 684 грн та апеляційної скарги у сумі 4 026 грн грн, а всього 6 710 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» - задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» (код ЄДРПОУ: 32917247; 03028, м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, 10; рахунок у форматі IBAN: НОМЕР_1 ) заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 13 731,64 грн, з яких: основний борг за період з 01 серпня 2020 року по               01 квітня 2023 року у розмірі 12 066,28 грн; 3% річних за період з 01 серпня 2020 року по            01 лютого 2022 року у сумі 387,55 грн; інфляційні втрати за період з 01 серпня 2020 року по            01 лютого 2022 року у розмірі 1 277,81 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» (код ЄДРПОУ: 32917247; 03028, м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, 10; рахунок у форматі IBAN: НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі 6 710 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                      В.В. Гуль

Судді                                                                                                  Ю.О. Матвієнко

                                                                                                            Я.С. Мельник