ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 червня 2024 року
м. Київ
 
справа № 554/5290/22
провадження № 61-3083св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Петрова Є. В., Пророка В. В.,       
розглянув у порядку письмового позовного провадження касаційні скарги представника Головного управління Державної податкової служби в Полтавській області - Набока Владислава Андрійовича та ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 30 січня 2024 року в складі колегії суддів Пилипчук Л. І., Обідіна О. І., Чумак О. В.,
в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Полтавській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями і бездіяльністю органу держави, та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідачів 77 964,17 грн на відшкодування майнової шкоди та 1 400 000,00 грн - моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що впродовж 2020-2021 років Головне управління Державної податкової служби в Полтавській області (далі - ГУ ДПС в Полтавській області) незаконно здійснювало нарахування та позасудове стягнення з нього коштів за надуманими зобов`язаннями зі сплати недоїмки з єдиного соціального внеску за період із 2017 року до ІІІ кварталу 2020 року за податковими документами.
Він оскаржив незаконність дій ГУ ДПС в Полтавській області до Полтавського окружного адміністративного суду, який визнав протиправними та скасував вимоги про сплату боргу.
Вважав стягнення податкових вимог державною виконавчою службою в зв`язку з їхнім скасуванням незаконним, зазначав, що стягнення продовжувалося до його повного виконання, оскільки відповідач заяву про припинення стягнення до виконавчої служби не надав. Такими діями та рішеннями ГУ ДПС в Полтавській області заподіяло йому майнових збитків та моральної шкоди.
Крім того, він поніс додаткові витрати внаслідок незаконного стягнення з його пенсії як єдиного джерела доходу. Він опинився в скрутному становищі, оскільки у 2019 році, перенісши надскладний інсульт, вісім місяців перебував на лікарняному ліжку, втратив роботу. Для реабілітаційного лікування йому необхідні були значні кошти, внаслідок чого він змушений був шукати додаткові кошти та уклав договір позики з ОСОБА_2 , від якого отримав позику в сумі 40 000,00 грн на період до закінчення судових процесів із ГУ ДПС в Полтавській області. Відсоткова ставка за користування позиковими коштами за домовленістю сторін склала 35 % річних. Понесені ним додаткові витрати на проценти за користування позикою склали 40 000,00 грн, що підлягають стягненню як майнові збитки.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
25 серпня 2023 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 77 964,17 грн на відшкодування майнової шкоди та 70 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а всього             147 964,17 грн, завданої незаконними рішеннями службової особи органу державної влади - ГУ ДПС в Полтавській області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішеннями Полтавського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року в справі                                     № 440/743/21, від 14 липня 2021 року в справі № 440/6039/21 та від 04 жовтня 2021 року в справі № 440/7706/21, визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки), тому всі стягнуті кошти за вказаними вимогами необхідно повернути ОСОБА_1 в розмірі 35 588,74 грн (борг за вимогами) та                  4 525,72 грн (за обслуговування виконавчого процесу). Позивачем надано до суду копію договору позики від 08 липня 2020 року, згідно якого ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 40 000,00 грн зі сплатою 35 % річних. Надання грошей у борг також підтверджено в судовому засіданні свідками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Суд визнав правильним розрахунок позивача щодо стягнення із відповідача витрат у сумі 28 000,00 грн на відшкодування відсотків за користування коштами, отриманими в борг, оскільки такі витрати не були б понесені позивачем у разі відсутності порушення його прав щодо відрахування частини пенсійних виплат на погашення боргу за вимогою ГУ ДПС в Полтавській області.
Стосовно відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вказав, що рішеннями Полтавського окружного адміністративного суду від 09 березня                  2021 року в справі № 440/743/21, від 14 липня 2021 року в справі № 440/6039/21 та від 04 жовтня 2021 року в справі № 440/7706/21 доведено неправомірність дій ГУ ДПС в Полтавській області, які полягали в протиправності повторного нарахування та стягнення із ОСОБА_1 Єдиного соціального внеску, тому вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 70 000,00 грн.Позивачем не доведено факту спричинення будь-якого виду шкоди Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавській області, тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити за недоведеністю.
30 січня 2024 року постановою Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області задоволено. Апеляційну скаргу ГУ ДПС в Полтавській області задоволеночастково.
Рішення Октябрького районного суду м. Полтави від 25 серпня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнуто із ГУ ДПС в Полтавській області на користь ОСОБА_1 35 861,08 грн.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Апеляційний суд керувався тим, що позивач пред`явив позов не до держави Україна, а до ГУ ДПС в Полтавській області та Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області. Територіальний орган Державної казначейської служби України не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача, а здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, про що позивач не заявляв. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Отже, Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області не є належним відповідачем у справі, тому в задоволенні вимог до вказаного органу необхідно відмовити.
Установлені чинними судовими рішеннями адміністративного суду, якими визнано протиправними та скасовано вимоги до ОСОБА_1 про сплату боргу (недоїмки) за Єдиним соціальним внеском, обставини є преюдиційними, оскільки протиправінсть дій податкового органу під час прийняття таких рішень безпосередньо досліджувалася і встановлювалася судом, що знайшло своє відображення в їх мотивувальній частині. Відповідачем указані обставини не спростовані, а тому факт спричинення майнової шкоди є доведеним та не може бути виправлений шляхом лише констатації судом факту порушення, оскільки передувало скасуванню вимог про сплату боргу їх примусове виконання органом виконавчої служби, унаслідок чого із позивача стягнуто як суму боргу, так і витрати виконавчого провадження, які у загальному розмірі 35 861,08 грн підлягають поверненню ГУ ДПС в Полтавській як органом, діями якого завдано шкоду.
Апеляційний суд визнав помилковими висновки суду першої інстанції щодо підставності відшкодування майнової шкоди в вигляді позики та процентів за користування нею, обґрунтованих наявністю самої лише копії договору позики та показами його сторін, як свідків. Саме принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Наведене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду в справі № 129/1033/13-ц у постанові від 18 березня 2020 року, яка є обов`язковою для врахування, проте залишена поза увагою судом першої інстанції, який постановив рішення в цій частині виключно на підставі показів позивача та свідка, якому відомі такі обставини зі слів самого позивача, що ставить під сумнів їх об`єктивність та достовірність. Інших належних та достовірних доказів на підтвердження того, що боргові зобов`язання позивача зумовлені саме протиправними діями ГУ ДПС України в Полтавській області, позивачем не надано, а, отже, відсутні підстави для їх стягнення.
Викликані протиправними діями відповідача емоції позивача хоча і були негативними, проте, з огляду на його тривалу професійну діяльність як адвоката, їх не можна трактувати як страждання або приниження. Натомість реалізація ним професійних якостей задля вирішення в судовому порядку спору щодо доцільності сплати єдиного соціального внеску не можна трактувати як «тривалий час оббивав пороги судів». До того ж порушене право позивача було відновлено і в цій справі йому компенсовано майнову шкоду, підтверджену доказами (35 588,74 грн), розмір моральної шкоди є неспівмірним ні із заявленим до стягнення (1 400 000,00 грн), ні з постановленим районним судом                             (70 000,00 грн). Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Інших доказів на підтвердження вимог позову в частині відшкодування моральної шкоди, зокрема, руйнування усіх життєвих планів, істотності вимушених змін у способі життя, позивачем не надано.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
26 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 30 січня 2024 року, в якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на його користь 77 964,17 грн на відшкодування майнової шкоди та 250 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 
07 березня 2024 року представник ГУ ДПС в Полтавській області - Набок В. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 30 січня 2024 року, в якій просить її скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та направити справу на новий розгляд.
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 .
Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справ спірної категорії відповідачем у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною певний державний орган. Апеляційний суд помилково виснував про те, що він звернувся з позовом не до держави Україна, а до ГУ ДПС в Полтавській області та Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області.
Суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц, від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 346/5428/17, про те, що в справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через орган, діями якого завдано шкоду; наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. 
Апеляційний суд стягнув кошти з ГУ ДПС в Полтавській області, а не шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, та протиправно вилучив Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області з учасників справи. 
Стосовно відшкодування моральної шкоди, порушення його прав триває з червня 2020 року та протягом цього часу він пережив складне неврологічне захворювання (інсульт). Апеляційний суд безпідставно виснував про відмову в відшкодуванні моральної шкоди. 
Апеляційний суд упереджено оцінив докази в частині підтвердження майнової шкоди, адже відповідач жодним чином не спростував правомірність вилучення в нього сум до бюджету, не підтвердив доказами неправомірність укладення договору позики та не спростував отримання позики й сплату процентів за нею. 
Апеляційний суд стягнув 35 861,08 грн на відшкодування майнової шкоди, не врахувавши 4 525,72 грн за обслуговування виконавчого процесу.
Доводи касаційної скарги ГУ ДПС в Полтавській області
Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме застосування статті 56 Конституції України та статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) при розгляді судами питання стягнення майнової шкоди, завданої неправомірними діями чи бездіяльністю органу держави, а також порядку такого стягнення.
Кошти за податковими вимогами стягувалися безпосередньо органом державної виконавчої служби, проте позову до Шевченківського відділу державної виконавчої служби в м. Полтаві ОСОБА_1 не заявлено.
Сама собою наявність судового рішення про визнання протиправним та скасування рішення органу державної влади не може бути підставою для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначеним рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди. Наявність у відповідача ряду захворювань та перенесення інсульту не свідчить про наявність причинного зв`язку з їх виникненням та діями відповідачів, зазначеними позивачем протиправними.
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 відповідач ГУ ДПС в Полтавській області зазначає, що обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї з цих складових є підставою відмови в задоволенні позову. Позивач не надав належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди. Обставини його перебування на лікуванні в часі відбулися пізніше, ніж звернення з позовами про скасування податкових вимог. Позивач не надав доказів на підтвердження того, що його боргові зобов`язання зумовлені саме протиправними діями ГУ ДПС в Полтавській області. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС в Полтавській області                             від 07 червня 2019 року № Ф-4837-50У з ОСОБА_1 підлягали стягненню                             21 030,90 грн (а. с. 11).
Згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС в Полтавській області                               від 13 березня 2020 року № Ф-4837-50У з ОСОБА_1 підлягали стягненню                         8 262,54 грн (а. с. 10).
На підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС в Полтавській області                  від 09 листопада 2020 року № Ф-4837-50У з ОСОБА_1 підлягали стягненню                    19 114,74 грн (а. с. 12).
Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби в м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відкрито виконавчі провадження: № НОМЕР_1                     від 05 червня 2020 року за вимогою від 07 червня 2019 року № Ф-4837-50У                             (а. с.13);№ НОМЕР_2 від 08 серпня 2020 року за вимогою від 13 березня                         2020 року № Ф-4837-50У (а. с. 14); № НОМЕР_3 від 24 травня 2021 року за вимогою від 09 листопада 2020 року № Ф-4837-50У (а. с. 15).
Згідно з листом Шевченківського відділу державної виконавчої служби в                               м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 22 листопада 2021 року № 101648, за виконавчим провадженням                 № НОМЕР_1 з позивача неправомірно стягнуто 18 880,61 грн; за виконавчим провадженням № НОМЕР_3 - 7 291,68 грн; за виконавчим провадженням                             № НОМЕР_2 - 9 388,79 грн, всього - 35 561,08 грн. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 березня                      2021 року в справі № 440/743/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2021 року, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07 червня 2019 року № Ф-4837-50У (а. с. 18-21).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 серпня                       2021 року в справі № 440/6039/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13 березня                         2020 року № Ф-4837-50У  (а. с. 22-24).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04 жовтня                             2021 року в справі № 440/7706/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2022 року, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2020 року № Ф-4837-50У (а. с. 25-27).
Згідно з листом Комунального підприємства (далі - КП) «2-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» від 04 листопада 2021 року за вих. № 01-1976 ОСОБА_1 дійсно перебував на лікуванні в КП «2-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» в лікаря-невролога із встановленим діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу в період з 03 березня 2019 року до 27 червня 2019 року та з 18 липня 2019 року до 12 грудня 2019 року, що підтверджується виданими листками непрацездатності (а. с. 7).
Відповідно до листа КП «2-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради»                 від 04 листопада 2021 року за вих. № 01-1977 ОСОБА_1 перебував на лікуванні в лікарні в лікаря-невролога із встановленим діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу в період з 03 березня 2021 року до 28 жовтня 2021 року, що підтверджується виданими листками непрацездатності (а. с. 7).
08 липня 2020 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики на суму 40 000,00 грн зі сплатою 35 % за користування коштами. Розмір несплачених відсотків за користування позикою на момент доповнення позивачем вимог в суді першої інстанції становив 40 000,00 грн. 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.  
 
Згідно з пунктами 1, 3, 4  частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;   якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
                
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційних скарг, відзиву та виснував, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини 1, 2 статті 1166 ЦК України). 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.
З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема, цивільних, правовідносинах. Тому в тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року в справі                       № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року в справі                                   № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 15 січня 2020 року в справі № 698/119/18 (пункт 21), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5),                                    від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 15 лютого 2022 року в справі № 910/6175/19 (пункт 7.45), від 20 липня 2022 року в справі                   № 910/5201/19 (пункт 75), від 05 жовтня 2022 року в справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1), від 14 грудня 2022 року в справі                       № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17 (пункт 34), від 21 червня 2023 року в справі № 905/1907/21 (пункт 8.5), від 12 липня                2023 року в справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року в справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20 липня 2022 року в справі № 910/5201/19                (пункт 76), від 05 жовтня 2022 року в справах № 923/199/21 (пункт 8.17) і № 922/1830/19 (пункт 7.2), від 14 грудня 2022 року в справі № 2-3887/2009                     (пункт 55),  від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17 (пункт 35), від 21 червня 2023 року в справі № 905/1907/21 (пункт 8.6), від 12 липня 2023 року в справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)). 
Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови                                від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05 жовтня 2022 року в справах № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3),                          від 14 грудня 2022 року в справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 12 липня 2023 року в справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року в справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) зазначено, що держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема, коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому в спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди в грошовому еквіваленті суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави в спірних правовідносинах.
Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду                      від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц,                        від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 346/5428/17, на які посилається                       ОСОБА_1 в касаційній скарзі та які не врахував апеляційний суд. 
З огляду на наведену численну практику Верховного Суду про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, безпідставними є доводи касаційної скарги ГУ ДПС в Полтавській області про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права в подібних правовідносинах, а саме застосування статті 56 Конституції України та статей 1173, 1174 ЦК України при розгляді судами питання стягнення майнової шкоди, завданої неправомірними діями чи бездіяльністю органу держави, а також порядку такого стягнення.
Позивач обґрунтував підстави завдання майнової та моральної шкоди незаконним нарахуванням ГУ ДПС в Полтавській області та стягненням з нього коштів за зобов`язаннями зі сплати недоїмки з єдиного соціального внеску.
Отже, під час розгляду справи в суді фактичною стороною в спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною в справі певний орган.
Та обставина, що позивач вказав відповідачами конкретні органи державної влади - ГУ ДПС в Полтавській області та Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, не означає, що в спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за завдану шкоду є не держава, а вказані її органи (орган). 
В спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів під час  вирішення питання про відшкодування завданої нею шкоди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року в справі № 686/7081/21 (пункт 50)). 
Відповідно до статті 26 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI) суми коштів, безпідставно стягнені податковими органами з юридичних і фізичних осіб, підлягають поверненню з рахунків податкового органу в триденний строк з дня прийняття рішення податковими органами або судом про безпідставність їх стягнення з одночасною сплатою нарахованої на ці суми пені, що визначається виходячи з розрахунку                    120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України.
Отже, безпідставно стягнена податковими органами сума недоїмки зі сплати єдиного внеску підлягає поверненню із рахунку податкового органу, призначеного для обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, тобто з Єдиного казначейського рахунку. 
Однак присуджену до відшкодування на користь ОСОБА_1 шкоду апеляційний суд з порушенням закону стягнув не з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку, а з  ГУ ДПС в Полтавській області, фактично за рахунок бюджетних асигнувань, призначених на утримання цього органу. 
Крім того, апеляційний суд безпідставно виснував про те, що позивач має на меті відшкодувати завдану йому державою шкоду за рахунок Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області. Вказаний органздійснює виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, тому залучений до участі в справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства.
З наведених підстав постанова апеляційного суду в частині стягнення (задоволених вимог) відшкодування майнової шкоди підлягає скасуванню із передачею справи в цій частині на новий розгляд. 
Стосовно посилань ГУ ДПС в Полтавській області на те, що кошти за податковими вимогами стягувалися безпосередньо органом державної виконавчої служби, проте позову до Шевченківського відділу державної виконавчої служби в м. Полтаві ОСОБА_1 не заявлено, необхідно зазначити таке. 
Рішеннями Полтавського окружного адміністративного суду від 09 березня                        2021 року в справі № 440/743/21, від 14 липня 2021 року в справі № 440/6039/21 та від 04 жовтня 2021 року в справі № 440/7706/21 визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) саме ГУ ДПС в Полтавській області, а не Шевченківського відділу державної виконавчої служби в м. Полтаві, тому суб`єкт завдання шкоди в справі визначений правильно. 
Крім того, апеляційний суд спростував аналогічні доводи апеляційної скарги, зазначивши, що органом державної виконавчої службизабезпечувалося примусове виконання чинних виконавчих документів, стягувачем за якими є саме ГУ ДПС в Полтавській області, правомірність виконавчих дій органів державної виконавчої службисторонами не оскаржувалася.
Верховний Суд погоджується з такими висновками та висновує правомірність дій виконавчої служби, що діяла в межах Закону України від 02 червня 2016 року                          № 1404-VIII«Про виконавче провадження», адже відповідно до статті 25 Закону             № 2464-VIвимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Тобто, державні виконавці в межах своїх повноважень уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску. 
Безпідставними є також доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд стягнув 35 861,08 грн на відшкодування майнової шкоди, не врахувавши 4 525,72 грн за обслуговування виконавчого процесу.
Суди встановили, що за виконавчим провадженням № НОМЕР_1 з позивача неправомірно стягнуто 18 880,61 грн; за виконавчим провадженням                                     № НОМЕР_3 - 7 291,68 грн; за виконавчим провадженням № НОМЕР_2 -                                  9 388,79 грн, всього - 35 561,08 грн. 
Апеляційний суд стягнув 35 861,08 грн, тобто на 300 грн більше необхідного, що з цих підстав заявниками не оскаржується. 
Сума в розмірі 35 561,08 грн включає як повернення неправомірно стягнутого єдиного соціального внеску, так і витрати в виконавчому провадженні, що спростовує наведені вище доводи касаційної скарги ОСОБА_1 .
Стосовно відмови суду в позові про відшкодування майнової шкоди в розмірі 40 000,00 грн, які позивач кваліфікує як додаткові витрати на проценти за користування позикою, необхідно зазначити таке. 
За загальним правилом, яке встановлено в частині першій статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Під час вирішення питання про відшкодування майнової шкоди підлягає встановленню наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. 
Наявність шкоди, протиправність дій її завдавача і причинний зв`язок між його діями та шкодою  підлягають доказуванню на загальних підставах і відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.
Отже, обов`язковою умовою відшкодування завданих збитків та майнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності та наявність реального збитку та шкоди. 
Суди із доказів позивача не встановили, що отримання ним позики саме на умовах сплати позикодавцеві 35 % річних перебуває в прямому причинному зв`язку з протиправністю вимог ГУ ДПС в Полтавській областіпро сплату боргу (недоїмки) від 07 червня 2019 року № Ф-4837-50У,  від 13 березня 2020 року                       № Ф-4837-50У та від 09 листопада 2020 року № Ф-4837-50У.  
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 в частині незгоди з рішенням апеляційного суду про відмову в стягненні відсотків за договором позики як складової завданої державним органом майнової шкоди зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не судом фактів, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.
Стосовно підстав відшкодування моральної шкоди, Верховний Суд висновує про таке.
Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Аналіз наведеної статті дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її                      результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі            № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Виходячи із загальних засад доказування, в справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. 
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, в деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2024 року в справі № 295/11824/23 (провадження № 61-18468св23) зазначено, що сам собою факт визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу в повному обсязі щорічної разової грошової допомоги хоча і створює одну зі складових частин для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати моральну шкоду, проте самостійною підставою для відшкодування такої шкоди бути не може.Саме лише задоволення адміністративного позову не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями/бездіяльністю органу державної влади та заподіяною шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Зокрема, доведенню підлягає, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи,  безумовним наслідком такої протиправної поведінки.
Відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, апеляційний суд керувався тим, що викликані протиправними діями відповідача емоції позивача хоча і були негативними, проте, з огляду на його тривалу професійну діяльність як адвоката, їх не можна трактувати як страждання або приниження. Натомість реалізація ним професійних якостей задля вирішення в судовому порядку спору щодо доцільності сплати єдиного соціального внеску не можна трактувати як «тривалий час оббивав пороги судів». До того ж порушене право позивача було відновлено і в цій справі йому компенсовано майнову шкоду, підтверджену доказами (35 588,74 грн), розмір моральної шкоди є неспівмірним ні з заявленим до стягнення (1 400 000,00 грн), ні з постановленим районним судом                             (70 000,00 грн). Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Інших доказів на підтвердження вимог позову в частині відшкодування моральної шкоди, зокрема, руйнування усіх життєвих планів, істотності вимушених змін у способі життя, позивачем не надано.
Апеляційний суд не врахував, що в цій справі позивач захищає порушені права як фізична особа, яка потерпіла від неправомірних дій органу державної влади, а не як адвокат, що здійснює незалежну адвокатську практику. 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивач у судовому порядку довів протиправність вимог ГУ ДПС в Полтавській областіпро сплату боргу (недоїмки) від 07 червня 2019 року № Ф-4837-50У, від 13 березня 2020 року                       № Ф-4837-50У та від 09 листопада 2020 року № Ф-4837-50У.  
Судовими рішеннями в адміністративних справах встановлено відсутність підстав нарахування позивачу недоїмки зі сплати єдиного внеску з огляду на сплату єдиного внеску за застраховану особу в спірний період його роботодавцем та неотримання доходів позивача як самозайнятої особи, поза межами трудової діяльності від незалежної професійної діяльності, попереджуючи подвійну сплату єдиного внеску за один і той же дохід позивача.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року в справі                            № 160/3114/19(адміністративне провадження № К/9901/25439/19) сформулював правовий висновок про те, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано. Платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Попри існування відповідної судової практики щодо вирішення спірного питання ГУ ДПС в Полтавській області продовжувало нараховувати позивачу борг зі сплати єдиного внеску та виконання вимог про сплату недоїмки в примусовому порядку, що додаткового зумовило нарахування ОСОБА_1 витрат у виконавчому провадженні. 
ГУ ДПС в Полтавській області не припинило дій щодо виконання неправомірних вимог про сплату недоїмки в примусовому порядку й після їх скасування судом. 
Також позивач надав суду докази погіршення здоров`я, зазначивши, що воно настало внаслідок поведінки відповідача.
Суди встановили, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні в КП «2-а МКЛ ПМР» в лікаря-невролога із встановленим діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу в період з 03 березня 2019 року до 27 червня 2019 року, з 18 липня 2019 року до 12 грудня 2019 року та з 03 березня 2021 року до 28 жовтня                        2021 року.
Апеляційний суд не досліджував погіршення стану здоров`я позивача як підставу відшкодування моральної шкоди, не врахував тривалість лікування та неодноразовість звернення за медичною допомогою через рецидив гострого порушення мозкового кровообігу,не перевірив, чи є така шкода об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Згідно із статтею 382 ЦПК України у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються: а) встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносин; б) доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; в) мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; г) чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.
 
Фактично апеляційний суд повністю не переглянув справу в частині позову про відшкодування моральної шкоди в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та доводів апеляційних скарг, не дослідив необхідні для вирішення справи в цій частині докази, що відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування постанови апеляційного суду в частині позову про відшкодування моральної шкоди та направлення справи на новий розгляд. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Апеляційний суд розглянув справу без урахування висновків Верховного Суду щодо порядку відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, не переглянув позов про відшкодування моральної шкоди з наведених у позові відстав, не встановив істотні для вирішення справи обставини внаслідок порушення процесуального закону. 
 
Зазначені недоліки не можуть бути усунені в межах касаційного провадження.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Верховний Суд касаційні скарги задовольняє частково, скасовує постанову апеляційного суду в частині задоволених вимог про відшкодування майнової шкоди та в частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В частині відмови в позові про стягнення відсотків за договором позики як складової завданої державним органом майнової шкоди постанова апеляційного суду залишається без змін відповідно до статті 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог(частина перша статті 141 ЦПК України). 
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки за результатами касаційного розгляду справа передається до суду апеляційної інстанції (спір остаточно не вирішений), розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює. 
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скаргипредставника Головного управління Державної податкової служби в Полтавській області - Набока Владислава Андрійовича та ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 30 січня 2024 року в частині задоволених вимог про відшкодування майнової шкоди та в частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
В частині відмови в позові про стягнення відсотків за договором позики як складової завданої державним органом майнової шкоди постанову Полтавського апеляційного суду від 30 січня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач  	О. М. Ситнік	
Судді:	А. І. Грушицький  	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	Є. В. Петров  	
 	В. В. Пророк