ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3877/24 Справа № 211/7851/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кравченко Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2024 року                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Агєєва О.В.,
суддів: Корчистої О.І., Тимченко О.О.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №211/7851/23 за позовом ОСОБА_1 до Софіївської селищної ради в особі селищного голови ОСОБА_2 про захист порушених прав та законних інтересів шляхом визнання розпорядження про звільнення з роботи незаконним та скасування; стягнення заборгованості за рішенням суду, що набрали законної сили; стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі копії розпорядження про звільнення та проведення повного, остаточного розрахунку по дату фактичного звільнення, видачі неналежно оформленої трудової книжки; стягнення податку, збору; стягнення компенсації прострочених зобов`язань та інфляційних витрат; стягнення сукупної моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року, постановлену у складі судді Кравченко Н. О., -
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Софіївської селищної ради в особі селищного голови ОСОБА_2 про захист порушених прав та законних інтересів шляхом визнання розпорядження про звільнення з роботи незаконним та скасування; стягнення заборгованості за рішенням суду, що набрали законної сили; стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі копії розпорядження про звільнення та проведення повного, остаточного розрахунку по дату фактичного звільнення, видачі неналежно оформленої трудової книжки; стягнення податку, збору; стягнення компенсації прострочених зобов`язань та інфляційних витрат; стягнення сукупної моральної шкоди.
Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2023 року цивільну справу передано на розгляд до Софіївського районного суду Дніпропетровської області.
Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику.

Не погодившись з зазначеною ухвалою, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просила ухвалу суду скасувати, направивши справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції безпідставно залишив без руху її позовну заяву, оскільки судом не взято до уваги факт припинення діяльності Новоюлівської сільської ради. Довідками з Пенсійного фонду встановлено факт невиконання судового рішення та факт невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, несплачених до державного бюджету податків, зборів, а тому вважає, що залучення до участі у справі державної казначейської служби буде ефективною гарантією виконання рішення суду правонаступником Новоюлівської сільської ради.
Також зазначає, що рішення суду які набрали законної сили повинні бути обов`язково виконані, ы вона ( ОСОБА_3 ) звернулась до суду з проханням застосувати контроль для їх обов`язкового виконання. Судом не перевірено та не застосовано процесуальні засоби спрямовані на забезпечення виконання рішення суду, що набрали законної сили.
Також судом проігноровано, що остаточну суму середнього заробітку за час затримки при звільненні та відрахованих податків, зборів можливо встановити тільки в день фактичного розрахунку з ОСОБА_1 .
Скаржник зазначає, що судом не перевірено та не встановлено сплату роботодавцем та його правонаступником податків та зборів до державного бюджету, з сум що потребують нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 по день фактичного звільнення та не внесено відомості до бухгалтерських документів та звітності, що спричинило порушення прав позивача на зарахування повного трудового (страхового) стажу позивача.

Відзив на апеляційну скаргу сторонами не надано.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (пункт 6 частини першої статті 353 цього Кодексу), розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Таким чином дану апеляційну скаргу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Постановляючи ухвалу про визнання неподаною та повернення позивачу ОСОБА_1 позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, відповідно до ухвали про залишення позовної заяви без руху від 17.01.2024 року, у встановлений строк, вимоги ухвали не виконала, недоліки позовної заяви не усунула.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною 1 статті 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч.2 ст.174 ЦПК України, заявами по суті справи є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.
У ч.ч.1, 3 ст.175 ЦПК України зазначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.
Відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
За змістом статей 13 та 175 ЦПК України, позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, встановивши, що позовна заява не відповідала вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, ухвалою суду від 17 січня 2024 року вказану позовну заяву залишив без руху, та надав позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десять днів, з дня отримання ухвали.
29 січня 2024 року, на виконання вимог ухвали суду ОСОБА_1 надала суду заяву про усунення недоліків, з викладенням виправлених (як це визначила позивач) недоліків.
Проте, ухвалою суду від 30 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Софіївської селищної ради в особі селищного голови ОСОБА_2  про захист порушених прав та законних інтересів шляхом визнання розпорядження про звільнення з роботи незаконним та скасування; стягнення заборгованості за рішенням суду, що набрали законної сили; стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі копії розпорядження про звільнення та проведення повного, остаточного розрахунку по дату фактичного звільнення, видачі неналежно оформленої трудової книжки; стягнення податку, збору; стягнення компенсації прострочених зобов`язань та інфляційних витрат; стягнення сукупної моральної шкоди- визнано неподаною та повернуто позивачу.

Положення ст.185 ЦПК України щодо повернення заяви застосовуються в тому випадку, коли особа в установлений строк не виконає вимоги ухвали суду про залишення заяви без руху.

Як зазначено вище, позивач ОСОБА_1 , отримавши копію ухвали про залишення позовної заяви без руху, надала суду першої інстанції, у встановлений ним строк, заяву з виправленими недоліками позову. Але суд повернув дану заяву разом з поданими матеріалами, обмежившись в оскаржуваній ухвалі посиланням на те, що до клопотання, заявленого в позові, не додано доказів причини неможливості самостійного отримання рішень: Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04.11.2014р.; 07.04.2015р.; Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.05.2015р.;  25.06.2015р.; Верховного Суду від 13.11.2019р.; не подано нового позову із зазначенням належного відповідача, з урахуванням проведеного об`єднання територіальних громад. Не конкретизовано позовні вимоги в п.9 позову, розрахунок чого необхідно визначити - інфляційних витрат чи 3% річних, розрахунку інфляційних витрат  не надано. До позову не додано доказів повноважень представлення ОСОБА_1 інтересів Головного управління державної податкової служби України Дніпропетровська області, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, Державного Казначейства України, не доведено порушення прав позивача ОСОБА_1 на момент звернення з даним позовом; не конкретизовано сукупних сум, з яких складається моральна шкода в розмірі 300000 грн., не надано до позовної заяви документ, що підтверджує сплату судового збору за зазначеними вимогами в сумі 3000 грн. Позивачем не зазначено стадій виконання судових рішень, дат порушень за кожною вимогою позовної заяви та ухвалених рішень.
На переконання колегії суддів, прийняте рішення з даним обґрунтуванням є передчасним, по певним критеріям формальним виходячи з наступного.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

В свою чергу ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
При цьому п.7 ч.2 ст.197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Отже, питання оцінки та обґрунтованості позовних вимог вирішується судом не на стадії прийняття позовної заяви, а на наступних етапах судового провадження. Суд не вправі з підстав, наприклад ненадання доказів, залишити позовну заяву без руху та в подальшому повернути її заявнику.

Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та, всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, передчасно повернув позовну заяву, без мотивування підстав не прийняття поданих позивачем і вказаних в її заяві про усунення недоліків обґрунтувань усунень за кожним з пунктів, визначених судом для усунення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, на підставі ч.1 ст.379 ЦПК України, з направленням матеріалу до суду першої інстанції для вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 379, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.        

Судді: