ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6925/24 Справа № 185/5951/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.         
суддів - Деркач Н.М., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря - Попенко Ю.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 
на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2024 року 
по цивільній справі за заявою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», заінтересована особа - ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання,-

                                        В С Т А Н О В И Л А:
       У листопаді 2023 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла заява Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, виданого 26 жовтня 2016 року по цивільній справі № 185/5951/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       Заява мотивована тим, що заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № PVH0GK00000054 від 12 лютого 2007 року у сумі 38 672,67 доларів США, що за курсом НБУ від 06 травня 2016 року становить 971 457 грн. 47 коп. з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - задоволенні у повному обсязі.
       Рішення суду не оскаржувалось і набрало законної сили - 21 жовтня 2016 року.
       На виконання заяви представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області було видано два виконавчих листа, строк пред`явлення до виконання яких сплив 21 жовтня 2019 року.
       Стосовно ОСОБА_2 банк надіслав виконавчий лист до ДВС, а стосовно ОСОБА_1 виконавчий лист помилково був надісланий до головного архіву АТ КБ «ПриватБанк», який на той час знаходився у Київській області та декілька років поспіль змінював своє місцезнаходження та розподілявся на деякі підрозділи архіву банку по всій Україні. 
       При проведенні інвентаризації у листопаді 2023 року одного з підрозділів архіву головного банку було знайдено виконавчий лист по справі № 185/5951/16-ц про стягнення заборгованості стосовно ОСОБА_1 у сумі 38672,67 доларів США, що за курсом НБУ від 06 травня 2016 року становить 971457 грн. 47 коп. та судові витрати у сумі 7285 грн. 93 коп.
       У зв`язку з чим, просив поновити строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання, виданого 26 жовтня 2016 року по цивільній справі № 185/5951/16-ц стосовно ОСОБА_1 .
       Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2024 року у задоволенні заяви Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, виданого по цивільній справі № 185/5951/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено. 
       В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просило оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про задоволення заяви.
       Відзив на апеляційну скаргу подано не було.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       Судом встановлено, що 10 жовтня 2016 року заочним рішенням Павлоградського міськрайоного суду Дніпропетровської області (арк.с.40-42) у цивільній справі № 185/5951/16-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № PVH0GK00000054 від 12 лютого 2007 року у сумі 38672,67 доларів США, що за курсом НБУ від 06 травня 2016 року становить 971457 грн. 47 коп. з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , задоволенні у повному обсязі.
       Рішення суду не оскаржувалось і набрало законної сили - 21 жовтня 2016 року.
       Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Бузоверя Євгеній Вікторович отримав 31 жовтня 2016 року копію заочного рішення суду та виконавчі листи по справі (а.с.44).
       Строк пред`явлення виконавчих листів до виконання встановлено - до 21 жовтня 2019 року.
Вперше заявник звернувся до суду з питання поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу його дубліката 30.08.2021 року (а.с.48-50). Ухвалою Павлоградського міськрайоного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2021 року у задоволенні заяви було відмовлено у повному обсязі. Ухвала суду не оскаржувалась та набрала законної сили (а.с.61-62). Вподальшому, заявник неодноразово звертався до суду з питання поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу його дубліката та йому було відмовлено.
       Відповідно до положень ч.1 ст.433 ЦПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
       Відповідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
       Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - наступного дня після його прийняття.
       Отже, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. У разі повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а вразі повернення виконавчого документу у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (частини четверта і п`ята статті).
       Згідно з ч.6 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися з заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
       Стягувачам які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
       Підставою для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин.
       Поважність причин пропуску строку є оціночним поняттям та має встановлюватись у кожному окремому випадку на підставі відповідних доказів, які у свою чергу оцінюються судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, поважними причинами пропуску строку можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії та підтверджені належними доказами.
       Положення Закону України «Про виконавче провадження», що обмежують строк на пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання, є законодавчим втіленням принципу правової визначеності та встановлюють строк, протягом якого боржник може очікувати примусового виконання рішення, ухваленого не на його користь.
       Протягом цього строку позивач (стягувач), який бажає примусово виконати рішення суду, повинен вжити всіх залежних від нього заходів для отримання виконавчого документу та пред`явлення його до примусового виконання.
       Законодавством не визначено конкретного переліку причин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.
       Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
       Вирішення питання про поновлення процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду, і у кожній конкретній справі суд має ґрунтовно перевіряти, чи є обставини на які посилається заявник такими, що свідчать про наявність поважних причин для поновлення строку.
       Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року у справі №759/308/13-ц.
       Наведене прямо стосується стадій виконавчого провадження, оскільки саме виконавче провадження, в розумінні ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження», є завершальною стадією судового провадження.
       Сплив строку пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа. Також ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників. Тому, вирішуючи питання поважності причин пропуску стягувачем строку пред`явлення виконавчого листа до виконання суд фактично вирішує питання не тільки про право стягувача, а й про права боржника, у підсумку обом гарантуючи право на справедливий суд.
       У зв`язку з цим, оцінюючи наявність підстав для поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, суд має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у даному випадку правомірно протягом кількох років може розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення суду.
       Визначаючи строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання, законодавець визначив, що рішення суду повинно виконуватися.
       Однак, законодавець визнав за необхідне обмежити строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання, таким чином забезпечивши рівність сторін виконавчого провадження.
       Звертаючись до суду із заявою від 30 листопада 2023 року про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, стягувач зазначав підставою щодо поважності причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, який було отримано представником банку особисто 26 жовтня 2016 року - зберігання виконавчого листа в архівах банку. 
       У рішенні ЄСПЛ «Устименко проти України» судом було наголошено на тому, що безпідставне поновлення процесуальних строків судом є протиправним, порушує принцип юридичної визначеності та право на справедливий суд. 
       Правовий інститут строків звернення до суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
       Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням звернення до суду тощо.
       Проте, апелянт не надав ні суду першої, а ні апеляційної інстанції жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, які б свідчили про об`єктивні та непереборні для стягувача обставини пропуску зазначеного строку та не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.
       Колегія суддів вважає, що знаходження виконавчого листа в архівах банку не є поважної причиною пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у розумінні вимог чинного законодавства.
       Згідно з статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
       Частинами 1 та 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
       Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
       Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
       Також, колегія суддів звертає увагу на те, що заявник вже вчетверте звертається із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, що підтверджується матеріалами справи (а.с.48-50, 64-66, 76-78, 95-96). 
Вперше заявник звернувся до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який було особисто отримано представником банку 31.10.2016 року (а.с.44) - лише 30 серпня 2021 року (а.с.48-50). 
       У зв`язку з чим наголошує, що згідно п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.
        Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 
        Згідно п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.
       Крім того, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги в частині видачі дублікату, оскільки заявником не ставилася така вимога при поданні заяви до суду першої інстанції (а.с.95-96). 
Крім того, зі змісту заяви вбачається, що заявник обгрунтовуючи вимоги про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа для виконання зазначав, що виконавчий документ стосовно ОСОБА_1 був помилково надісланий до архіву головного банку і при проведенні інвентаризаціїї його було знайдено в одному із підрозділів архіву головного банку у листопаді 2023 року. Тобто, виконавчий документ не втрачено.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 вказано, що у разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні перешкоди для задоволення заяви такого стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа за умови, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа для виконання. Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дублікату втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
       Суд першої інстанції, оцінивши докази по справі в їх сукупності, дійшов вірного висновку щодо відмови у поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки заявником не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
       Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння апелянтом вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, оскаржувана ухвала місцевого суду відповідає вимогам норм процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для її скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.         Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Н.М. Деркач

       І.А. Єлізаренко