ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                    
 
19 червня 2024 року
м. Київ
 
справа № 205/1543/23
провадження № 61-2329 св 24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 08 серпня 2023 року в складі судді Федотової В. М. 
та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року в складі колегії суддів: Канурної О. Д., Космачевської Т. В., Халаджи О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
04 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства (далі - АТ) «Державна продовольчо-зернова корпорація України» 
про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 09 лютого 
2022 року, у справі № 265/968/21 його позов задоволено частково, поновлено його на роботі в АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 12 січня 2021 року на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки з посадовим окладом, передбаченим трудовим договором, стягнуто з товариства на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 січня 2021 року 
по день ухвалення рішення у сумі 162 326,40 грн із утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів, допущено негайне виконання рішення у частині поновлення його на роботі, вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» протягом тривалого часу, а саме 16 місяців, умисно не виконувало вищевказані судові рішення, у зв`язку 
з чим після часткового відновлення втраченого судового провадження у справі 
№ 265/968/21 на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року за його заявою, він звернувся до Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Печерський ВДВС) із заявою 
про відкриття виконавчого провадження із примусового виконання виконавчого листа № 265/968/21, виданого 25 жовтня 2021 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області про поновлення його на роботі. 
Лише після відкриття 15 грудня 2022 року виконавчого провадження № НОМЕР_1, АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» видало наказ від 11 січня 2023 року про поновлення його на роботі, тим самим виконавши рішення суду 
в справі № 265/968/21, про що його було повідомлено 23 січня 2023 року.
Така бездіяльність відповідача, яка полягала у тривалому невиконанні судового рішення про поновлення на роботі, призвела до порушення його конституційних прав, а тому позивач уважав, що має право на стягнення із відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду на 320 робочих днів, 
з 19 жовтня 2021 року по 11 січня 2023 року, який розрахований, виходячи із його середньоденної заробітної плати - 845,45 грн, і складає 270 544,00 грн.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на його користь середній заробіток 
за час затримки виконання рішення суду в справі № 265/968/21 усумі 
270 544,00 грн.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 
2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду 
від 17 січня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 19 жовтня 2021 року у справі № 265/968/21 щодо поновлення позивача 
на роботі з 12 січня 2021 року, яке підлягало негайному виконанню у цій частині, АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було виконано лише 
11 січня 2023 року винесенням відповідного наказу.
Районним судом установлено, що в період із травня по вересень 2022 року позивач звертався із відповідними листами та заявами щодо виконання рішення суду у справі № 265/968/21, а також про відновлення втраченого судового провадження. Тобто про порушення своїх прав позивач знав із 12 травня 
2022 року (день звернення до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 
із заявою про видачу виконавчого листа для пред`явлення його до виконання), однак із цим позовом звернувся до суду лише в лютому 2023 року, що свідчить 
про пропуск позивачем строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, 
для звернення до суду з відповідним позовом, який обмежується трьома місяцями 
з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Апеляційний суд відхилив як безпідставні доводи апеляційної скарги позивача 
з посиланням на постанову Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі 
№ 488/339/20 (провадження № 61-19130св20) про те, що строк на звернення 
до суду розпочався із дня, коли він отримав наказ про своє поновлення, - 
із 23 січня 2023 року, при цьому погодився у цій частині з висновком суду першої, що з травня 2022 року позивач мав право звернутися до суду з цим позовом незалежно від того було чи не було відновлено втрачене провадження.
Суди послалися на відповідні норми КЗпП України та судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до суду касаційної інстанції
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 08 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: судами застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а також належним чином не досліджено зібрані 
у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, касаційна скарга подана на судові рішення у справі, яка в силу пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України є малозначною, проте вона містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі, яка є малозначною, проте касаційна скарга містить посилання на те, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, й має виняткове значення для заявника (підпункти а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 
ЦПК України). Витребувано цю цивільну справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргута надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, не враховано відповідні правові висновки Верховного Суду в подібних справах, у зв`язку з чим помилково відмовлено в задоволенні позову, оскільки перебіг тримісячного строку звернення до суду починається із наступного дня після видачі роботодавцем наказу 
про поновлення. 
Судами не враховано, що відповідач тривалий час не виконував рішення суду 
в справі № 265/968/21 про його поновлення на роботі й лише після пред`явлення судового рішення до примусового виконання, 11 січня 2023 року був винесений наказ про його поновлення, який він отримав 23 січня 2023 року. Як наслідок, він звернувся до суду з цим позовом у лютому 2023 року, тобто з дотриманням строку, визначеного статтею 233 КЗпП України. 
Висновки судів про те, що він дізнався про порушення своїх прав 12 травня 
2022 року є надуманими та не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки 
у цей день, 12 травня 2022 року, він звертався із заявою про видачу виконавчого листа про стягнення відповідних сум, присуджених судом у справі № 265/968/21, натомість, виконавчий лист про його поновлення був виданий ще 25 жовтня 
2021 року.
Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надійшов. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 19 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 09 лютого 2022 року, у справі № 265/968/21 позов 
ОСОБА_1 задоволено частково, поновлено його на роботі в АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 12 січня 2021 року на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки з посадовим окладом, передбаченим трудовим договором, стягнуто з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 
з 12 січня 2021 року по день ухвалення рішення у сумі 162 326,40 грн із утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів, допущено негайне виконання рішення у частині поновлення його на роботі, вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а. с. 7-18). 
29 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України»із листом, в якому просив повідомити про наміри добровільного виконання рішення Орджонікідзевського районного суду 
м. Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2021 року (а. с. 47).
16 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду 
м. Дніпропетровська із заявою про відновлення втраченого судового провадження, в якій просив відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 265/968/21 за його позовом до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу, зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також видати виконавчий лист, оскільки в зв`язку 
з воєнним станом, окупацією міста Маріуполя та руйнуванням приміщення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області матеріали судового провадження № 2/265/685/21 (справа № 265/968/21) було втрачено 
та виконавчий лист йому не видано (а. с. 48-49).
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року в справі № 265/968/21 заяву ОСОБА_1 про відновлення втраченого провадження задоволено частково, відновлено втрачене судове провадження 
№ 2/265/681/21 у цивільній справі № 265/968/21 за позовом ОСОБА_1 
до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу, зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату, поновлення 
на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 19 жовтня 2021 року (а. с. 7-18).
Постановою Печерського ВДВС від 15 грудня 2022 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 із примусового виконання виконавчого листа 
№ 265/968/21, виданого 25 жовтня 2021 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області про поновлення ОСОБА_1 на роботі (а. с. 19).
Наказом в. о. голови правління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» Коваленко В. від 11 січня 2023 року «Про поновлення на роботі 
ОСОБА_1 » на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду 
м. Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2021 року в справі № 265/968/21, яке залишене без змін постановою Донецького апеляційного суду від 09 лютого 2022 року, скасовано наказ від 12 січня 2021 року № 20-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено на роботі ОСОБА_1 на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки з 12 січня 2021 року, з посадовим окладом у розмірі 18 000,00 грн на місяць (а. с. 21). 
Листом від 11 січня 2023 року № 130-1-19/77 АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» повідомило ОСОБА_1 , що його поновлено на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки та висловлено прохання невідкладно прибути до управління персоналу апарату управління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» для ознайомлення з оригіналом наказу та виконання посадових обов`язків (а. с. 20).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив суд стягнути 
з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про його поновлення на 320 робочих днів із 19 жовтня 2021 року по 11 січня 2023 року, який розрахований, виходячи із його середньоденної заробітної плати в розмірі 
845,45 грн, і складає 270 544,00 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 січня 
2024 року, в справі № 757/15826/23-ц відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» 
про відшкодування моральної шкоди (а. с. 102-104).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 
частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій не відповідають.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір 
не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного 
або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають 
на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови 
у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).
Згідно з пунктами 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Також частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення 
про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
При цьому і в самому рішенні суду від 19 жовтня 2021 року допущено негайне виконання у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.
У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 
КЗпП України).
Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі 
за змістом статті 236 КЗпП України слід уважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі 
без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року в справі № 6-435цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19), Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2021 року в справі 
№ 511/1284/19 (провадження № 61-6184св21), від 14 грудня 2022 року в справі 
№ 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22), від 21 червня 2023 року в справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) та багатьох інших).
Тобто законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення, й без звернення працівника, що унормовано, крім наведених вище норм права, також Конституцією України, статтею 18 ЦПК України. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ 
про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися (див.: постанову Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 243/2748/16-ц).
У постанові Верховного суду від 17 червня 2020 року в справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18) зазначено, що «належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника».
Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду: від 26 лютого 2020 року в справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18), від 08 вересня 2021 року в справі № 721/910/19 (провадження № 61-4490св21).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення 
на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: 1) чи мала місце затримка виконання такого рішення, 2) у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, 3) та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 09 лютого 2022 року, у справі № 265/968/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково, поновлено його на роботі 
в АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 12 січня 2021 року 
на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки з посадовим окладом, передбаченим трудовим договором, стягнуто з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 січня 2021 року по день ухвалення рішення у сумі 
162 326,40 грн із утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів 
та обов`язкових платежів, допущено негайне виконання рішення у частині поновлення його на роботі, вирішено питання щодо розподілу судових витрат 
(а. с. 7-18). 
Роботодавцем вимоги як судового рішення, так і наведених вище норм законодавства не виконано.
Указане рішення було виконано лише 11 січня 2023 року виданням АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» відповідного наказу «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », яким поновлено на роботі ОСОБА_1 на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки з 12 січня 2021 року, з посадовим окладом у розмірі 18 000,00 грн на місяць (а. с. 21). 
При цьому підставою винесення наказу також зазначено постанову від 15 грудня 2022 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1. 
Отже, АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» порушило строки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, оскільки видало наказ про поновлення позивача на роботі лише після відкриття виконавчого провадження, а не негайно після проголошення судового рішення, тоді як такий обов`язок у роботодавця виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
 
Звертаючись до суду з цим позовом у лютому 2023 року, ОСОБА_1 уважав, 
що має право на стягнення із відповідача на його користь середнього заробітку 
за час затримки виконання рішення суду в справі № 265/968/21 про поновлення його на роботі за період із 19 жовтня 2021 року по 11 січня 2023 року.
Суди попередніх інстанцій відмовили в задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з цим позовом, визначеного статтею 233 КЗпП України.
Верховний Суд не погоджується із такими висновками судів і вважає 
їх помилковими.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 522/13736/15 (провадження 
№ 61-25545сво18) зазначено, що: «середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права».
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України.
У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається 
з наступного дня після видачі роботодавцем зазначеного наказу незалежно від тривалості затримки його видачі.
Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день поновлення його на роботі.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною 
у постанові від 20 жовтня 2021 року в справі № 488/339/20 (провадження 
№ 61-19130св20), на яку посилається заявник касаційної скарги, та яку безпідставно не враховано судами при вирішенні цього спору.
 
Отже, висновки судів щодо пропуску позивачем встановленого статтею 233 
КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду є помилковими, оскільки ОСОБА_1 був поновлений на роботі лише 11 січня 2023 року, а з позовом у цій справі він звернувся у лютому 2023 року.
Звертаючись до суду з цим позовом у лютому 2023 року, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в справі 
№ 265/968/21 про поновлення його на роботі за період із 19 жовтня 2021 року (день ухвалення рішення суду про поновлення) по 11 січня 2023 року 
(день винесення наказу про поновлення на роботі), тобто за 320 робочих днів 
у розмірі 270 544,00 грн, який ним розрахований, виходячи із середньоденної заробітної плати, встановленої у рішенні суду від 19 жовтня 2021 року в справі 
№ 265/968/21, - 845,45 грн.
Колегія суддів уважає, що позивачем доведено, що він не був допущений до роботи з вини роботодавця, який тривалий час, а саме з 19 жовтня 2021 року (день ухвалення рішення суду про поновлення) по 11 січня 2023 року (день винесення наказу про поновлення на роботі), не виконував рішення суду про поновлення працівника, тому наявні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 
і стягнення із відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в заявленому останнім розмірі.
Належних і допустимих доказів на спростування указаного розрахунку та/або свого розрахунку роботодавцем під час розгляду справи надано не було. 
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, не правильно застосував норми матеріального та процесуального права, не врахував указані вище правові висновки Верховного Суду, які є релевантними 
в спірних правовідносинах, тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із ухваленням нового судового рішення 
про задоволення позову ОСОБА_1 . 
Відтак, доводи касаційної скарги є обґрунтованими. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема: скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення 
у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте 
в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування 
або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який 
не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга та третя статті 412 ЦПК України).
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки 
чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню. Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення із АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період із 19 жовтня 2021 року по 11 січня 2023 року в розмірі 270 544,00 грн.
 
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення 
або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За позовну заяву ОСОБА_1 сплатив 2 705,44 грн (а. с. 5), за апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції - 4 058,16 грн (а. с. 143), а за касаційну скаргу - 5 410,88 грн. 
У зв`язку із задоволенням касаційної скарги, скасуванням судових рішень судів попередніх інстанцій із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг слід стягнути з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на його користь у загальному розмірі 12 174,88 грн (2 705,44+4 058,16+5 410,88).
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду задовольнити.
Стягнути з акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період із 19 жовтня 2021 року по 11 січня 2023 року в розмірі 270 544,00 грн (двісті сімдесят тисяч п`ятсот сорок чотири гривні 00 копійок).
Стягнути з акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 , сплачений останнім судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, у загальному розмірі 12 174,88 грн (дванадцять тисяч сто сімдесят чотири гривні 88 копійок).
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                       І. Ю. Гулейков 
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець