ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4567/24 Справа № 211/4955/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 211/4955/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Тимченко О.О.
секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство «Акцент Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Акцент Банк» на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2024 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровськоїобласті та повне судове рішення складено 12 лютого 2024 року,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Акцент Банк» (надалі – АТ «Акцент Банк», АТ «А-Банк») про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії. 
Позовна заява мотивована тим, що 23.12.2020 в магазині «Комфі», розташованому за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Лермонтова, 37, позивачка оформила товарний кредит, договір «Розстрочка» № ANWOF31300940793049 на суму 2799 грн., укладений з Акціонерним товариством «Акцент Банк». При укладенні кредитного договору представник відповідача видала позивачці кредитну карту з мінімальним кредитним лімітом в 1000,00 грн. Для полегшення сплати кредиту представник банку встановила на її телефон інтернет-додаток А-Банк 24.
Пізніше о 15.30 год. на мобільний телефон НОМЕР_1 надійшов телефонний дзвінок від представника АТ «А-Банк» з пропозицією збільшити кредитний ліміт карткового рахунку, однак ця пропозиція нею була відхилена.
31.12.2020 року невідомі особи отримали несанкціонований доступ до її сім-картки Київстар, внаслідок чого сім-картка була заблокована. Цього ж дня вона звернулась до офісу Київстар для заміни сім-карти на іменну з відповідним договором. Їй повідомили, що зв`язок по її сім-картці було втрачено, оскільки хтось зробив дублікат. Після чого, без її згоди, було збільшено кредитний ліміт. 31.12.2020 року невідомими особами була зламана її сім-карта Київстар, та списано з її рахунку 21040,00 грн.
Вона одразу подзвонила на гарячу лінію А-Банк і пояснила ситуацію оператору, він перевірив дані, і повідомив, що з її картки було поспіль кілька разів знято з різних банкоматів кошти в розмірі 21040 грн. Пояснити, яким чином знято кошти без фізичного пред`явлення картки, представник банку не зміг. Вона звернулась до відділення банку, де оператор склала заяву в електронному вигляді (вх.. № 724015 від 11.01.2021). Позивачкою, для запобігання протиправних дій, також був змінений фінансовий номер картки, а сама картка заблокована. Далі 17.25 год. цього ж дня, на старий номер прийшов код для входу в додаток А-Банк, однак жодних дій з додатком нею не проводилось. Отже, нею не було втрачено картку, не передано третім особам ПІН-код картки, або іншу персональну інформацію, не було передано ані одноразових, ані постійного паролів третім особам.
Посилаючись на викладене, просила суд зобов`язати відповідача провести перерахунок заборгованості, у зв`язку з несанкціонованими операція 10.01.2021 року, шляхом зменшення кредиту на суму 21040 грн. та провести перерахунок заборгованості за період з 10.01.2021 року по 03.08.2023 нарахованих банком відсотків за користування кредитними коштами на заборгованість в частині операцій від 10.01.2021 року, на суму 21040 грн., в рахунок погашення тіла кредиту.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено.
Зобов`язано АТ «Акцент-Банк» провести перерахунок заборгованості  ОСОБА_1 , у зв`язку із несанкціонованими операціями 10.01.2021 року, шляхом зменшення тіла кредиту на суму 21040,00 грн.
Зобов`язано АТ «Акцент-Банк» провести перерахунок заборгованості  ОСОБА_1 , за період з 01.01.2021 року до 03.08.2023 нарахованих банком відсотків за користування кредитними коштами на заборгованість в частині операцій від 10.01.2021 року, на суму 21040,00 грн. в рахунок погашення тіла кредиту.
Стягнуто з АТ «Акцент-Банк» на користь держави судовий збір у сумі 1073 гривні 60 коп.
В апеляційній скарзі відповідач АТ «Акцент Банк» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що оспорювані транзакції були здійснені із правильним введенням паролів, а тому банк не несе відповідальності за такі транзакції. Враховуючи, що дії позивачки призвели до передачі інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції третім особам, то позовні вимоги є безпідставними. Ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність за фінансові операції, що передували повідомленню до банку несе користувач. Під час розгляду справи стороною позивача не надано, а судом не здобуто жодних доказів того, що спірні списання коштів з картки відбулися поза волевиявленням позивачки та що такі банківські операції на той момент не відповідали її внутрішній волі. Оскільки сама позивачка визнає, що їй телефонували шахраї, відповідач вважає, що він не має нести відповідальність за зазначені операції, про які банк був повідомлений вже після їх здійснення.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази направлення іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 просить залишити рішення суду без зміна, а апеляційну скаргу без задоволення. Посилається на ту обставину, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, що додатково підтверджується листом АТ «А-Банк» про те, що кредитний договір визнано шахрайським та недійсним.
Крім того, просить суд апеляційної інстанції зобов`язати АТ «А-Банк» ініціювати внесення корективів до Бюро кредитних історій у частині анулювання запису про заборгованість за кредитом ОСОБА_1 у сумі 35 403,17 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача АТ «Акцент Банк» - Омельченка Є,В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивачку ОСОБА_1 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 23 грудня 2020 року ОСОБА_1 являється клієнтом АТ «Акцент-Банк» за договором банківського обслуговування, що укладений шляхом підписання Анкети-заяви.
Відповідно до виписки АТ «Акцент-Банк» по картці/рахунку позивачки, 10 січня 2021 року відбулося зняття готівки в банкоматах на загальну суму 21040,00 грн.
На виконання ухвали суду від 18.09.2023 року щодо витребування у АТ «Акцент-Банк» матеріалів службового розслідування за фактом несанкціонованого зняття коштів з карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 та матеріали ІР-адреси підключення до Інтернет-банкінгу, інформацію до зміни пароля та логіна входу, ідентифікатори пристроїв, збільшення кредитного ліміту, банком було надано заяву, в якій повідомлено, що банком було проведене службове розслідування щодо аналізів операцій по карткам клієнтів та логувань, відносно ймовірної групи осіб одним з постраждалих клієнтів банку є ОСОБА_1 . При проведенні перерірки пристроїв, що використовувалися при операціях клієнта, що звертався до банку, було отримано список клієнтів (з пробами логувань на них), серед яких є клієнт ОСОБА_1 . В зв`язку з перевіркою пристроїв та логувань була встановлена ймовірна вищезгадана група шахраїв, яка використовувала дублікати сім карт клієнтів, в тому числі і ОСОБА_1 . 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 , як користувач карток, своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне зняття коштів, позивачка повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів, тому банк повинен зарахувати відповідні суму (відновити залишок коштів на особистих карткових рахунках позивача на рахунках позивача до стану, у якому вони перебували перед виконанням несанкціонованих операцій).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (тут і далі в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу.
Відповідно до пункту 11 Розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року № 176/1445/22.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що:
«відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
Окрім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що:
«користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді.
Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи.
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що:
«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та від 11 березня 2015 року № 6-16цс15».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що:
«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що:
«сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, урахувавши застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив з того, ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1, як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 27 липня 2015 року та 30 липня 2015 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 9 792,00 грн.
Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій не урахували порушення відповідачем Умов та правила надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого коштів з його карткового рахунку, оскільки він своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі №766/19614/18 (провадження № 1-19350св19) вказано, що:
«суди попередніх інстанцій вважали недоведеним те, що ОСОБА_1 ініціював збільшення кредитного ліміту за своїм картковим рахунком, здійснював спірні грошові перекази, а також що про ці операції його було повідомлено у момент їх вчинення.
Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про зупинення нарахування процентів та штрафних санкцій ОСОБА_1 по кредитній картці № НОМЕР_1 на розмір заборгованості 31 712 грн, яка виникла у зв`язку із неправомірним списанням без його волевиявлення кредитних коштів та подальшим нарахуванням на цю суму процентів і штрафних санкцій.
Аналогічна правова позиція викладена у зокрема постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17 (провадження № 61-12707св19). Колегія суддів також погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність транзакцій, які були здійснені в період із 02 год 32 хв по 04 год 14 хв 16 квітня 2018 року з використанням платіжної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_3 , у зв`язку із чим залишок коштів по цій картці підлягає відновленню.
Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1, не є підставою для відмови у задоволенні позову».
Судом під час розгляду справи встановлено, що при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що 31.12.2020 року невідомі особи отримали несанкціонований доступ до її сім-картки Київстар, внаслідок чого сім-картка була заблокована. Цього ж дня, вона звернулась до офісу Київстар для заміни сім-карти на іменну з відповідним договором. Їй повідомили, що зв`язок по її сім-картці було втрачено, оскільки хтось зробив дублікат. Після чого без її згоди було збільшено кредитний ліміт. 31.12.2020 року невідомими особами була зламана її сім-карта Київстар, та списано з її рахунку 21040,00 грн.
Вона одразу подзвонила на гарячу лінію А-Банк і пояснила ситуацію оператору, він перевірив дані, і повідомив, що з її картки було поспіль кілька разів знято з різних банкоматів кошти в розмірі 21040 грн. Пояснити, яким чином знято кошти без фізичного пред`явлення картки, представник банку не зміг. Вона звернулась до відділення банку, де оператор склала заяву в електронному вигляді (вх.. № 724015 від 11.01.2021).
Позивачка не розголошувала третім особам інформацію про номери карткових рахунків, пін-коди та іншу конфіденційну інформацію. Картка не губилася, доступу до неї треті особи не мали.
Колегія суддів звертає увагу, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
За відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
На виконання ухвали суду від 18.09.2023 року щодо витребування у АТ «Акцент-Банк» матеріалів службового розслідування за фактом несанкціонованого зняття коштів з карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , відповідачем було повідомлено, що банком було проведене службове розслідування щодо аналізів операцій по карткам клієнтів та логувань, відносно ймовірної групи осіб одним з постраждалих клієнтів банку є ОСОБА_1 . При проведенні перерірки пристроїв, що використовувалися при операціях клієнта, що звертався до банку, було отримано список клієнтів (з пробами логувань на них), серед яких є клієнт ОСОБА_1 . В зв`язку з перевіркою пристроїв та логувань була встановлена ймовірна вищезгадана група шахраїв, яка використовувала дублікати сім карт клієнтів, в тому числі і ОСОБА_1 . Позивачці було рекомендовано звернутися до правоохоронних органів із заявою про шахрайство (а.с. 34).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивачки, не довів, що позивачка, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції, що ОСОБА_1 , як користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. 
Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивачка повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів.
З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  відповідача Акціонерного товариства «Акцент Банк» - залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

       Повне судове рішення складено 14 травня 2024 року.

Головуючий: 

Судді: