УХВАЛА

14 травня 2024 року 
м. Київ

справа №520/28360/23
адміністративне провадження № К/990/15328/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Соколова В.М.,  Губської  О.А., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2024 року у справі № 520/28360/23 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Заступника Керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Івана Вервейки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - відповідач 1), Заступника Керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Івана Вервейка (далі - відповідач 2) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просив суд:
- визнати бездіяльність Заступника Керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Івана Вервейка стосовно розгляду заяви щодо адміністративного правопорушення від 27 липня 2023 року протиправною, умисною, результатом чого є невиконання обов`язку стосовно захисту права Позивача порушеного начальником ГУПФУ в Харківській області;
- визнати бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в частині ненадання відповіді на прохання висловлені в заяві від 27.07.2023 неправомірною, такою що свідчить про відсутність контролю за діяльністю підлеглих, наслідком чого є невиконання обов`язку стосовно захисту порушеного права Позивача;
- зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини розглянути заяву від 27 липня 2023 року та надати відповідь.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2024 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Заступника Керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Івана Вервейка про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 через підсистему "Електронний Суд" звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, яка зареєстрована у Верховному Суді 22 квітня 2024 року.
Через відсутність складу колегії суддів, які визначені протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду цієї касаційної скарги у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Соколова В.М. (наказ від 10.05.24 №324-кв) та судді Губської О.А. (наказ від 01.05.24 № 299-кв) питання на наявність підстав для відкриття касаційного провадження вирішується по виходу суддів з відпустки.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі № 520/28360/23 та визначено, що цей спір відповідно до положень пункту 10 частини шостої статті 12, частини першої статті 257 КАС України належить до справ незначної складності, у зв`язку з чим постановлено розглядати цю справу в порядку адміністративного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини 5 цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
У касаційній скарзі скаржник зазначає, що підставою касаційного оскарження судових рішень є підпункти "а", "в", "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та зазначає, що спір між сторонами стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Суд звертає увагу, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.
На обґрунтування цих підстав касатор зауважує на відсутності правового висновку Верховного Суду щодо необхідності розгляду заяв щодо адміністративного правопорушення в порядку статті 254 КУпАП України, якою передбачено, що результатом розгляду такої заяви повноважними в таких випадках особами складається протокол про адміністративне правопорушення, натомість випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, визначені статтею 258 КУпАП України. 
Тож неправильне, на думку касатора, застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права полягає у застосуванні до спірних правовідносин норм Закону України "Про звернення громадян", а не приписів статей 254 та 258 КУпАП України. Скаржник наголошує, що його заява про адміністративне правопорушення від 27 липня 2023 року мала б розглядатися у порядку статті 254 КУпАП України, а не Закону України "Про звернення громадян", як це розцінили суди попередніх інстанцій. Касатор наполягає, що його заява про адміністративне правопорушення не розглянута повноважною особою відповідно до статей 254 та 258 КУпАП України та рішення в порядку цих норм не прийняте, матеріали адміністративного правопорушення не оформлені відповідно до Порядку оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженого наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 16.02.2015 №3/02-15.
За обставинами цієї справи суди попередніх інстанцій виходили з того, що факт відкриття провадження за зверненням позивача, з`ясування обставин, викладених у ньому, завершення провадження та повідомлення позивача про результати розгляду звернення, що підтверджується матеріалами справи, нівелює факт вчинення Уповноваженим бездіяльності в частині ненадання відповіді на заяву від 27 липня 2023 року, як про це стверджує позивач. 
Суди урахували, що за результатами перевірки Секретаріатом Уповноваженого листом від 23 серпня 2023 року № 46284.4/К-22339.3/23/53 позивачу надана відповідь, у якій повідомлено, що його заява від 04.06.2023, яка надійшла електронною поштою, зареєстрована в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області 14 липня 2023 року за № 23722/К-2000-23, відповідь на яку надано листами від 16 липня 2023 року № 19136-23722/К-02/8-2000/23, який направлено на електронну адресу заявника, та № 19141-23722/К-02/8-2000/23, який направлено на поштову адресу заявника, а листом від 08 серпня 2023 року Управлінням повторно направлено відповідь заяву позивача від 04 червня 2023 року на поштову адресу зазначену ним в заяві. Тож у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення та зважаючи на те, що право заявника поновлено, то останньому повідомлено, що Уповноважений, зважаючи на свої дискреційні повноваження, не уважав за необхідне складати відповідний протокол відносно Управління. 
Необхідно взяти до уваги, що у постанові від 08 грудня 2022 року у справі № 160/10360/20, касаційне провадження у якій відкрито, зокрема, з підстави не застосування судами у подібних правовідносинах норми права яка підлягала застосуванню, серед інших, статті 254 КУпАП України, Верховний Суд звертав увагу на те, що відповідно до статті 17 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян", водночас  відповідно до пункту 8-1 частини першої статті 255 КУпАП, уповноважені особи Секретаріату Уповноваженого або представники Уповноваженого мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення за статтею 212-3 КУпАП, а необхідність застосування такого механізму впливу на порушника прав людини визначаються Уповноваженим або його представниками виходячи з обставин справи в кожному конкретному випадку окремо, є правом (а не обов`язком) Уповноваженого, яке має бути спрямоване на досягнення мети відновлення прав людини.
Ураховуючи відсутність порушеного права заявника Верховний Суд у справі № 160/10360/20 уважав правильним висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не притягнення до адміністративної відповідальності окремих осіб суб`єкта владних повноважень - відповідача у тій справі, оскільки такі повноваження є дискреційними повноваженнями відповідача та доцільність їх реалізації визначається у кожному окремому випадку та за наявності порушень прав людини з метою їх відновлення.
У визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, Верховний Суд виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для їх формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому парового питання, що постало перед практикою його застосування.
Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. 
Оскільки за обставинами цієї справи суди не установили доказів реального порушення прав та інтересів позивача, то колегією суддів не може бути прийнято до уваги посилання на існування обставин, визначених підпунктом "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. Крім того скаржником не наведено існування різної судової практики у подібних правовідносинах, яка б свідчила про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики. Правові висновки судів попередніх інстанцій у цій справі не суперечать підходам, сформованим Верховним Судом, зокрема, у вищенаведеній справі.
Поняття значний суспільний інтерес є оціночним, оскільки кожна справа становить значний суспільний інтерес та виняткове значення для кожного учасника справи. Втім, Верховний Суд виходить з того, що справа становитиме значний суспільний інтерес, якщо результат її перегляду прямо або опосередковано матимуть вплив на забезпечення реалізації системи гарантій права на справедливий суд, та, як наслідок, визначення змісту та обсягу прав, свобод чи законних інтересів невизначеного кола осіб. Допустимість відкриття касаційного провадження у справах незначної складності чи розглянутих у порядку спрощеного пповадження, з умов, що справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.
Однак скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору, як не наведено і існування різної судової практики у подібних правовідносинах, яка б свідчила про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.
Скаржник в касаційній скарзі також зазначає, що оскаржує рішення судів попередніх інстанцій на підставі пункту підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України в частині помилкового віднесення судом першої інстанції справи до категорії справ незначної складності.
Водночас доводи скаржника про помилкове віднесення справи до категорії справ незначної складності не знаходить свого підтвердження, оскільки ця справа не підпадає під категорію справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження.
Таким чином, подана касаційна скарга не містить належним чином обґрунтованих випадків, зазначених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які могли б слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у справі незначної складності.
Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.
Обмеження переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судом першої та апеляційної інстанції, та/або переоцінювати їх.
Європейський Суд з прав людини в ухвалі від 09 жовтня 2018 року щодо неприйнятності заяви у справі "Азюковська проти України" (заява № 26293/18), в якій заявницею оскаржувалася відмова суду касаційної інстанції у відкритті касаційного провадження у зв`язку з віднесенням справи до категорії справ незначної складності, указав, що застосування критерію малозначності у цій справі було передбачуваним, справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Суди попередніх інстанцій, розглядаючи цю справу надали оцінку усім доводам позивача, а висновки судів обох інстанцій не суперечать практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Отже, скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи. 
Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, прийняті у справі, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях суду першої та апеляційної інстанції обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2024 року у справі № 520/28360/23 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Заступника Керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Івана Вервейки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала у спосіб її надсилання до суду. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько В.М. Соколов  О.А.Губська