ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2024 року                                                                    
м. Київ
справа № 523/9855/19
провадження № 61-4939св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортов Ігор Олександрович, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, 
третя особа - ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 лютого 2021 року під головуванням судді Мурманової І. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 12  грудня 2022 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Жрагомерецького М. М., Дришлюка А. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації права власності та встановлення порядку користування житловим будинком,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:
- скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , яка була здійснена Махортовим І. О. державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області»;
- встановити порядок користування будинком, який знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , виділивши позивачу в користування кімнату площею 
21,5 кв. м.
На обґрунтування вимог позивач зазначив, що з дня народження він разом із батьками проживав та на теперішній час проживає і зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_1 . 
Рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Одеси 
від 28 березня 1962 року № 220-а його батьку було залишено самовільно збудоване домоволодіння в АДРЕСА_2 без оформлення документів з правом проживання в ньому членам його сім`ї. 
ОСОБА_1 та його сім`ї виділено в користування житлову кімнату площею 
21,5 кв. м. 
Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 05 грудня 2008 року визнав за ОСОБА_2 , матір`ю позивача, право власності на вищезазначене домоволодіння. 
Апеляційний суд Одеської області рішенням від 12 грудня 2017 року скасував рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2008 року, у задоволенні позову відмовив. Верховний Суд постановою від 19 березня 2018 року рішення апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року залишив без змін.
Однак, 07 травня 2018 року державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортов І. О. зареєстрував право власності на зазначий вище будинок за ОСОБА_2 .
У зв`язку з тим, що наявність державної реєстрації права власності за 
ОСОБА_2 , порушує права позивача ОСОБА_1 щодо будинку, він змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 18 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовив.
Одеський апеляційний суд постановою від 12 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2021 року залишив без змін.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що доведенню у цій справі підлягає факт, чи правомірно набула право власності на спірний житловий будинок ОСОБА_2 та чи порушене право позивача на користування житловим будинком і чи має право позивач відповідно до чинного законодавства порушувати вимоги щодо встановлення порядку користування житловим будинком шляхом виділення йому житлової кімнати.
Суди встановили, що ОСОБА_2 набула право власності на спірний житловий будинок на підставі рішення Виконавчого комітету місцевої Ради депутатів, серія та номер: 220-а, виданого 28 березня 1962 року, технічний паспорт б/н виданий 
07 травня 2018 року ТОВ «ПРОФПРОЕКТ».
Рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 червня 2018 року, здійснено державним реєстратором Комунального підприємства Реєстраційна служба Одеської області Оперчук І. М., яким зареєстровано право власності за ОСОБА_2 . 
Позивач власником або співвласником спірного об`єкту нерухомості не був та не є, а відповідно у нього не виникло право на захист в передбаченому законом порядку.
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , перебуваючи у шлюбі, у 1960 році побудували будинок, розташований в АДРЕСА_2 . Позивач, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже після завершення будівництва та прийняття рішення виконавчого комітету Ленінської Ради депутатів трудящих.
Позивач не довів достатніми та безпосередніми доказами обставин щодо незаконності реєстрації права власності.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У квітні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 лютого 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Заявник вказує, що суди не врахували правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 15/127/18, 
від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/18 та від 07 квітня 2020 року у справі 
№ 916/2791/13.
ОСОБА_1 вказує, що висновки судів про те, що він не надав доказів наявності спору між сторонами з приводу користування спірною кімнатою неправильні, оскільки в Суворовському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод користуванні житловим будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання.
Вважає, що рішення про проведення державної реєстрації права власності за відповідачем було прийняте державним реєстратором безпідставно, оскільки рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящихся 
м. Одеси від 29 березня 1962 року «Про самовільне будівництво будинку 
ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 » надано лише право на проживання сім`ї. Державний реєстратор не звернув увагу, що у вказаному рішенні вказаний розмір житлового будинку 8х5, що не відповідає теперішнім розмірам будинку.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому у липні 2023 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник третьої особи ОСОБА_3 адвокат Тарановський Д. С. у задоволенні касаційної скарги просив відмовити, посилаючись на необґрунтованість її аргументів.
Вказує, що суд аргументи касаційної скарги про неврахування судами висновків Верховного Суду, у наведених позивачем постановах не заслуговують на увагу, оскільки в номерах справ містяться помилки, а фактичні обставини та правове регулювання у решті постанов відрізняється від обставин справи, яка є предметом касаційного перегляду.
Питання правомірності набуття права власності ОСОБА_2 на спірний будинок загальною площею 155,4 кв. м та житловою площею 99,1 кв. м досліджувалось та було встановлене П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові 
від 13 серпня 2019 року у справі № 523/139/19, а тому аргументи касаційної скарги про протиправність дій державного реєстратора не заслуговують на увагу.
Для здійснення державної реєстрації свого права ОСОБА_2 подала повний пакет документів.
Також відзив на касаційну скаргу містить посилання на те, що у позивача відсутній охоронюваний законом інтерес, адже його права відповідачем не порушуються.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 13 червня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Суворовського районного суду м. Одеси. 
10 липня 2023 року цивільна справа № 523/9855/19 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , перебуваючи у шлюбі, у 1960 році побудували будинок із господарськими спорудами, розташований у АДРЕСА_2 . 
Виконавчий комітет Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Одеси рішенням від 28 березня 1962 року № 200-а під час розгляду заяви ОСОБА_5 , який у 
1960 році самовільно збудував будинок, розташований у 
АДРЕСА_2 , вирішив залишити самовільно збудований будинок 
ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 без оформлення правових документів ба виділення земельної ділянки з правом проживання в ньому членам його сім`ї.
Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Із змісту рішення Апеляційного суду Одеської області (справа № 2-4435/2008, провадження № 22-ц/785/7528/17) від 12 грудня 2017 року суди встановили, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2008 року було скасоване, оскільки суд першої інстанції при розгляді справи не врахував додержання процедури прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна, порядок проведення державної реєстрації та оформлення права владності на нього. Також, в рішенні суду зазначено, що під час ухвалення оскаржуваного рішення суд не з`ясував підстави відмови компетентного органа у оформленні права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості, оскільки право на захист цивільного права та право на позов, відповідно до норм статті 15 ЦК України, виникає лише з моменту його порушення (а. с. 15, 16, том 1).
Верховний Суд постановою від 19 березня 2018 року касаційну скаргу 
ОСОБА_2 залишив без задоволення, рішення апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року без змін (а. с. 17-19, том 1).
Суди встановили та вказали, що із досліджених судових рішень вбачається, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2008 року було скасовано з підстав порушення процедури прийняття закінченого будівництвом об`єкту нерухомого майна в експлуатацію.
П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 13 серпня 2019 року (справа № 523/139/19) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року скасував та прийняв нову постанову, якою визнав протиправною та скасував постанову Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 28 грудня 2018 року № 947/18 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною восьмою статті 96 КУпАП (а. с. 73-80, том 1).
Суди встановили, що спірний будинок не є об`єктом самочинного будівництва.
З матеріалів реєстраційної справи суди встановили, що рішенням про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 41518408 
від 08 червня 2018 року державний реєстратор Оперчук І. М. КП «Реєстраційна служба Одеської області», розглянувши заяву про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, прийняту 08 червня 2018 року за реєстровим номером: 28615785, яку подала ОСОБА_2 для внесення змін до запису про право власності за номером 26078314 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 1549248751101 спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вирішила внести зміни до запису про право власності за номером: 26078314 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 1549248751101 (а. с. 226, том 1).
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 126950573 від 08 червня 2018 року суди встановили, що підставою вчинення реєстраційної дії була заява з реєстраційним номером: 28615785, підстава виникнення права власності - рішення виконавчого комітету місцевої Ради депутатів, серія та номер: 220-а, виданий 28 березня 1962 року, видавник: Виконавчий комітет Ленінської районної ради депутатів трудящих; технічний паспорт, серія та номер, б/н, виданий 07 червня 2018 року, видавник, ТОВ «ПРОФПРОЕКТ». Форма власності: приватна, частка власності: 1/1. Власник: ОСОБА_2 (а. с. 227, том 1).
Відповідно до реєстраційної справи, державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомості, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , відбулась на підставі Рішення державного реєстратора про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
від 08 червня 2018 року.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) - будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.
Згідно із частиною третьою статті 10 Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Положеннями статті 26 Закону передбачено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
Частиною третьою статті 26 Закону передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, якщо Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.
У постанові Верховного Суду від 15 січня 2021 року у справі № 1540/3952/18 (провадження № К/9901/10502/19) сформульовано висновок про те, що вперше на законодавчому рівні встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення». Пунктом 9 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію: збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів; збудовані до 12 березня 2011 року будівлі і споруди сільськогосподарського призначення.
Отже, прийняттю в експлуатацію підлягають індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 09 квітня 2015 року. Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Суди встановили, що спірне домоволодіння не є об`єктом самочинного будівництва.
З матеріалів справи - технічного паспорта, виготовленого 07 травня 2018 року ТОВ «ПРОФПРОЕКТ» вбачається, що спірний будинок збудований в 1970 році, вбиральня, сарай, навіс, побудовані у 1991 року (а. с. 211-213, том 1).
Врахувавши, що для здійснення державної реєстрації права власності на спірний будинок ОСОБА_2 подала державному реєстратору рішення Виконавчого комітету місцевої Ради депутатів, серія та номер: 220-а, виданий 28 березня 1962 року, видавник: Виконавчий комітет Ленінської районної ради депутатів трудящих; технічний паспорт, серія та номер, б/н, виданий 07 травня 2018 року, видавник, ТОВ «ПРОФПРОЕКТ» місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 .
Наведеним також спростовуються аргументи касаційної скарги про те, що рішення про проведення державної реєстрації права власності за відповідачем було прийняте державним реєстратором безпідставно, оскільки рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящихся м. Одеси від 29 березня 1962 року «Про самовільне будівництво будинку ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 » надано лише право на проживання сім`ї. 
Довід касаційної скарги відносно того, що державний реєстратор не звернув увагу, що у вказаному рішенні виконавчого комітету від 29 березня 1962 року вказаний розмір житлового будинку 8х5, що не відповідає теперішнім розмірам будинку не заслуговує на увагу, оскільки для здійснення державної реєстрації ОСОБА_2 надала копію технічного паспорта, виготовленого 07 травня 2018 року ТОВ «ПРОФПРОЕКТ» в якому була зазначена, як загальна так і житлова площа будинку станом на 1970 рік. 
Колегія суддів також враховує, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період 
до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію
Частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України встановлено належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Суди встановили, що позивач не є власником спірного житлового будинку, первинна державна реєстрація права власності була проведена за ОСОБА_2 .
Відповідно до вимог статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону, тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ними житлом застосовуються положення статті 405 ЦК України.
Так, відповідно до приписів статті 150 ЖК України користування жилим будинком (квартирою), що належить громадянинові, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За приписами статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною сьомою статті 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті  81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суди встановили, що під час розгляду справи, позивач не довів та не надав належних та допустимих доказів щодо наявності спору з приводу користування ним житловим приміщенням яке він займає. Навпаки, позивач зазначив, що він з народження проживав і зараз проживає в спірному домоволодінні і йому у користування виділена житлова кімната площею 21,5 кв. м, що не заперечувалось іншими сторонами справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                     № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Враховуючи, що порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Щодо аргументів касаційної скарги про те, що суди не врахували правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 04 вересня 2018 року у справі 
№ 15/127/18, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/18 та від 07 квітня 
2020 року у справі № 916/2791/13 колегія суддів доходить таких висновків.
Аналіз відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про те, що 04 вересня 2018 року Верховний Суд у справі № 15/127/18 та 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/18 жодних рішень не ухвалював.
Натомість Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) виклала правовий висновок про те, що у категорії справ щодо оскарження рішень (записів) про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), Велика Палата виклала сталу практику в частині належного (ефективного) способу захисту прав іпотекодавця саме у спосіб оскарження таких рішень. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі 
№ 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) під час касаційного перегляду справи за позовом Міністерства оборони України та Квартирно?експлуатаційного відділу м. Біла Церква до Управління Держгеокадастру в Уманському районі Черкаської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Уманський національний університет садівництва та Національний дендрологічний парк «Софіївка», про визнання недійсними та скасування державних актів на право користування земельними ділянками зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 виклала правовий висновок, відповідно до якого власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, зокрема земельною ділянкою, шляхом відновлення її до попереднього стану.
Таким чином, оскільки правові висновки у наведених заявником постановах викладені за інших фактичних обставин та іншого правового регулювання, колегія суддів відхиляє означений аргумент касаційної скарги.
Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими апеляційним судом фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 лютого 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12  грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	Є. В. Петров