ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року	Львів	Справа № 140/28312/23 пров. № А/857/1295/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Обрізка І.М., Сеника Р.П.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі №140/28312/23 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,-
суддя в 1-й інстанції ОСОБА_2 ,
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

                                             В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – апелянт, позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 002557 від 21.08.2023.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час проведення відповідачем перевірки міжнародних перевезень пасажирів встановлено порушення абзацу 6 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: не оформлений список пасажирів під час здійснення міжнародних нерегулярних перевезень пасажирів. Надалі на підставі акту перевірки відповідач виніс постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 002557 від 21.08.2023 в розмірі 34000 грн.
Позивач не погоджується із даною постановою, вважає її необґрунтованою та незаконною. Зазначає, що ним як ФОП дійсно 28.06.2023 здійснювалось перевезення пасажирів за маршрутом «Київ-Будва» (Чорногорія). Зі змісту відеозапису нагрудної камери перевіряючих вбачається те, що записано список пасажирів, а отже не було допущено порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт».
З наведених підстав просив суд визнати протиправною та скасувати вищевказану постанову (а.с.1-4). 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.11.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погодившись із вказаним рішенням позивач оскаржив його в апеляційному порядку та просив скасувати, з прийняттям нового судового рішення про повне задоволення позову.
Зокрема, у апеляційній скарзі вказано, що при складені акта №02094 посадова особа п. ОСОБА_3 не вказано службове посвідчення та не представлено направлення на перевірку. Тобто до акта не надано жодного документа, який би свідчив про повноваження вказаної особи проводити перевірку в іншій області (направлення надав Рівненський відділ, а перевірка проходила у Волинській).
Судом першої інстанції не замінено відповідача на належного – Укратрансбезпеку.
Також у даному випадку після оформлення акта про проведення перевірки слід було скласти протокол про порушення законодавства у сфері автомобільного транспорту і лише тоді накладати адміністративно-господарські санкції.
Крім того позивач вказав, що відповідно до вимог ст. 229 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанови про накладення санкцій мають право виносити тільки посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті. Тобто, у позивача виникло питання чи має право посадова особа ОСОБА_4 накладати відповідні господарські санкції.
29.02.2024 від Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Зазначено, що відповідно до приписів Порядку організації регулярних, нерегулярних і маятникових перевезень пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні при підготовці шляхового листа групи пасажирів перевізник може використовувати попередньо складений список пасажирів, який додається до шляхового листа групи пасажирів. У цьому разі на попередньо складеному списку пасажирів наводиться прізвище водія, назва перевізника та підпис перевізника, який скріпляється печаткою.
Приписи вказаного Порядку узгоджуються з Угодою про міжнародні нерегулярні перевезення пасажирів автобусами (Угода INTERBUS).
За змістом норм вказаних Порядку та Угоди слідує, що список пасажирів може оформлятися або у вигляді шляхового листа пасажирів, або як окремий документ у вигляді списку, що має необхідні реквізити – прізвище водія, назва перевізника, його підпис та печатка.
Перевізником ФОП ОСОБА_1 не надано документу – списку пасажирів, який відповідає вищезазначеним вимогам. При цьому водій ОСОБА_5 надав пояснення та підтвердив, що відповідний список не був заповненим відповідно до вимог Порядку та Угоди.
Також відповідач зауважив, що питання дотримання порядку проведення перевірки, порядку застосування адміністративно-господарських санкцій, а також повноважень у посадових осіб не були предметом розгляду у суді першої інстанції, однак навів доводи на спростування відповідних аргументів позивача у апеляційній скарзі.
Відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду від 30.11.2023 – без змін.
Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем (а.с.7).
28.06.2023 посадовою особою Укртрансбезпеки на підставі направлення на рейдову перевірку №015734 та тижневого графіка перевірок на автодорозі (а/д) 267 км. +100 м а/д М-06 проведено перевірку міжнародних перевезень пасажирів. В ході перевірки транспортного засобу марки БОВА, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , водій ОСОБА_5 , який рухався за маршрутом «Київ-Будва», автомобільним перевізником є ФОП ОСОБА_1 .
Під час зазначеної перевірки виявлено порушення, відповідальність за яке передбачена абзацом 6 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: не оформлений список пасажирів під час здійснення міжнародних нерегулярних перевезень пасажирів та складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів автомобільним транспортом №020941 (а.с.9).
З вищевказаним актом водій ОСОБА_5 ознайомлений, та вказав, що він перехвилювався і не встиг до кінця заповнити Інтербус. Прізвища пасажирів були заповнені, не вказав своє прізвище та перевізника.
Листом від 10.07.2023 №51416/22/24-23 позивача повідомлено про розгляд справи на 26.06.2023 про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт (а.с.29).
Постановою начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 21.08.2023 року №ПШ 002557 у зв`язку з відсутністю документів, перелік яких визначений ст. 53 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: не оформлений список пасажирів, відповідальність за яке передбачена абзацом шостим частини першої статті 60 Закону №2344-III, до ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 34000,00 грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідача, позивач оскаржив вказану постанову до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що список пасажирів може оформлятись або у вигляді шляхового листа пасажирів або як окремий документ у вигляд списку, що має необхідні реквізити - прізвище водія, назва перевізника, його підпис та печатка.
З шляхового листа №000019 (а.с.28) вбачається, що в ньому наявний список пасажирів, однак відсутня інформація щодо д.н.з транспортного засобу, ПІБ перевізника та назва ТЗ, ПІБ водія, тип перевезення, відсутні підпис та печатка перевізника, що свідчить про неналежне заповнення шляхового листа перевізником.
Позивач не надав суду жодних доказів належного оформлення водієм автобусу списку пасажирів.
Таким чином, матеріалами справи підтвердилося порушення позивачем статті 53 Закону України «Про автомобільний транспорт» та наявність підстав для застосування до позивача штрафних санкцій за абзацом шостим частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у розмірі 34000,00 грн.
Враховуючи зазначені висновки суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову та зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем у справі позивачем та судом першої інстанції визначено Відділ державного нагляду (контролю) у Волинській області Державної служби України з безпеки на транспорті.
Однак вже у апеляційній скарзі одним із аргументів позивача щодо підстав для скасування рішення суду першої інстанції вказано неналежність відповідача у цій справі та процесуальне порушення допущене судом першої інстанції, в частині його незаміни на належного чи незалучення належного відповідача співвідповідачем до участі у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.
Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, в тому числі державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті.
Державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно п. 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 за №103 (далі - Положення №103) Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Пунктом 16 Положення №103 визначено, що Укртрансбезпека є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.
Відповідно до п. 8 Положення №103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Так, до складу Державної служби України з безпеки на транспорті входить, в тому числі Відділ державного нагляду (контролю) у Волинській області згідно наказу Укртрансбезпеки від 22.02.2021 №115.
Відповідно до ч. 3 ст.43 КАС України здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).
Колегія суддів зазначає, що Відділ державного нагляду (контролю) у Волинській області є територіальним (структурним) підрозділом Державної служби України з безпеки на транспорті, та не являється окремою юридичної особою, а тому відповідно до ст. 43 КАС України не має адміністративної процесуальної правосуб`єктності та може виступати відповідачем по справі.
Натомість, належним відповідачем в даній справі є Державна служба України з безпеки на транспорті, що має статус юридичної особи.
З огляду на зазначене належним відповідачем по справі, рішення якого оскаржує позивач, у даній справі має бути Державна служба України з безпеки на транспорті, що має статус юридичної особи, проте остання не була визначена ні позивачем, як відповідач по цій справі, ні залучена судом першої інстанції, заміну неналежного відповідача судом також не проведено.
Таким чином, позивачем заявлено позов до неналежного відповідача.
З приводу наведеного, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (ч. 4 ст. 48 КАС України).
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду першої інстанції є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності.
Колегія суддів зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.
Особа, яка залучається до участі у справі у процесуальному статусі відповідача має процесуальні права та процесуальні обов`язки, визначені КАС України.
За правилами ч. 7 ст. 48 КАС України заміна відповідача допускається лише до ухвалення рішення судом першої інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуального права здійснювати заміну неналежної сторони по справі або залучати до участі у справі другого відповідача.
Зокрема, залучення такої особи на стадії апеляційного розгляду справи позбавило би залученого відповідача можливості користуватися своїми процесуальними правами, гарантованими КАС України в суді першої інстанції, що є порушенням принципу рівності сторін.
Така правова позиція щодо застосування норм процесуального права зокрема була висловлена Верховним Судом у постанові від 09.07.2020 у справі №2040/5355/18.
Крім того, колегія суддів зауважує, що позовні вимоги заявляє позивач, водночас адміністративний суд може, якщо вважатиме за потрібне, застосувати інший, аніж той, який зазначив позивач, спосіб захисту його прав та інтересів, який не суперечитиме закону і забезпечуватиме їхній ефективний захист. Вибір/застосування способу захисту порушених прав та інтересів детермінується через призму суті порушеного (суб`єктивного) права в рамках правовідносин, з яких виник спір.
Тож результативним обраний спосіб захисту порушеного права (у контексті цього спору) буде тоді, коли існуватиме взаємозв`язок між порушенням (суб`єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту, водночас останній сприятиме вичерпному його поновленню. Однією з умов для досягнення такого результату є визначення належного відповідача/відповідачів за позовом, адже від цього значною мірою теж залежить та ж таки ефективність захисту порушеного права (втілена у процедурі виконання судового рішення).
З огляду на викладене, враховуючи предмет даного позову, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, в порушення вказаних вимог процесуального закону, вирішуючи спір про визнання протиправною та скасування постанови від 21.08.2023, не з`ясував належність відповідача у справі та не вирішив питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача.
Матеріали справи не містять жодних доказів того, що суд першої інстанції запропонував позивачу здійснити заміну неналежного відповідача на належного або залучити до участі у справі другого відповідача.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не встановивши фактичні обставини, які мають значення для справи та не здійснивши заміну неналежної сторони, яка, в силу обмежень, встановлених статтею 48 КАС України, могла бути проведена виключно судом першої інстанції, допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для зміни судового рішення з підстав та мотивів відмови в задоволенні позову.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 листопада 2019 року у справі №826/12172/18.
За таких обставин, колегія суддів вважає за доцільне змінити рішення суду від 30.11.2023 в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його у редакції цієї постанови.
Апелянту також слід роз`яснити, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягало у не вирішенні питання заміни неналежного відповідача або залучення другого відповідача призвело до відмови у задоволенні позову саме з вищенаведених підстав та мотивів, що в свою чергу не свідчить про відсутність порушеного права позивача у спірних відносинах.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі №140/28312/23 змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову, виклавши його в редакції цієї постанови. У іншій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено 30 квітня 2024 року