Ухвала
Іменем України    
    
16 квітня 2024 року
м. Київ
 
справа № 466/5823/18
провадження № 61-4505ск24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Яцишиним Андрієм Володимировичем , на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2023 року у складі судді: Едера П. Т., та постанову Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року у складі колегії суддів:Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В., у справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Миронович Алла Іванівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Миронович А. І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
 
Позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2018 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А. І. та зареєстровано в реєстрі за № 490. Відповідач та нотаріус, яка посвідчувала договір ввели позивача в оману, стверджуючи, що ОСОБА_4 бере його під опіку та буде за власні кошти утримувати, годувати, лікувати, прибиратимуть в його квартирі, якщо він підпише договір довічного утримання, що лежав перед ним на столі, який позивач підписав не читаючи.
 
ОСОБА_3 зазначав, що додатковим доказом введення його в оману з метою підписання договору купівлі - продажу взамін обіцяного договору довічного утримання є те, що відповідач ОСОБА_4 не є близькою йому особою і він вперше побачив її в нотаріуса. Усі примірники документів, які він підписав взяла ОСОБА_4 , а йому не надали ні оригінал, ні копії.
 
На переконання позивача, відповідачка обманним шляхом змусила його підписати договір, який він вважав договором довічного утримання, а про договір купівлі-продажу не знав і не підозрював через переконання в щирому ставленні до нього сусідки ОСОБА_5 , якій беззастережно вірив. Після підписання договору він не отримав очікуваної допомоги від ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 почала його уникати. Позивач наголосив, що грошей в сумі 225 000,00 грн ні в руки, ні через банк він не отримав. Вказана в договорі вартість квартири не відповідає її ринковій 800 000,00 грн, що доказує фальшивість і не законність договору. В квартирі АДРЕСА_2 він, ОСОБА_3 , продовжує проживати, адже іншого житла немає. Викладеним позивач доводить, що договір купівлі-продажу квартири імітував договір довічне утримання, через те є удаваним правочином.
 
29 жовтня 2018 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати договір купівлі-продажу недійсним з підстав того, що в момент його укладення ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. 
 
ОСОБА_3 просив:
визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений шляхом обману з боку відповідача 27 квітня 2018 року між ним, ОСОБА_3 , та відповідачем ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А. І.;
зобов`язати реєстратора внести зміни в Єдиний реєстр речових прав;
зобов`язати міграційну службу виписати з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . 
 
Позивач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємцем є ОСОБА_1 , який залучений до участі у справі як правонаступник ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 05 квітня 2021 року.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
27 квітня 2018 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Миронович А. І. , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, яким продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено Миронович А. І., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. Зареєстровано в реєстрі за №490. За вказаним Договором ОСОБА_3 «Продавець» і ОСОБА_4 «Покупець», діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності договорів, уклали цей договір зокрема про наступне: Продавець продає, а Покупець купує квартиру АДРЕСА_1 . Ринкова вартість квартири станом на 19 квітня 2018 року становить 224 594 грн, згідно Звіту про оцінку майна, складеного 19 квітня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 . Продаж вчинено за 225 000 грн, гроші повністю сплачено Покупцем до підписання цього договору. Продавець та Покупець підтверджують, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру мнимого та удаваного, а також не є зловмисним.
згідно свідоцтва про право на спадщину від 04 серпня 2012 року виданого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його брат ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: грошових вкладів з усіма нарахованими відсотками і всіма сумами по приватизації, компенсації і індексації, що знаходяться у AT «Державний ощадний банк України» у ТВБВ 10013/0289 на рахунку: № НОМЕР_1 - сума залишку 10379,69 доларів США, на рахунку № НОМЕР_2 - сума залишку 9500 доларів США, на рахунку № НОМЕР_3 - сума залишку 0,80 доларів США, на рахунку № НОМЕР_4 - сума залишку 103,31 долар США, належних померлому на підставі повідомлення AT «Державний ощадний банк України», виданого 22 січня 2020 року за № 46/12-05/753БТ; грошових вкладів, з усіма нарахованими відсотками і всіма сумами по приватизації, компенсації і індексації, що розташовані в AT «Дельта Банк»: не отримані суми згідно реєстру акцептованих вимог кредиторів - 540 368,12 гривень, що відносяться до 4 черги та 0,85 гривень, що відноситься до 7 черги, належних померлому на підставі повідомлення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, виданого 26 червня 2020 року за № 02-8349/20. Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі встановлено, що спадкоємець ОСОБА_1 отримав у спадщину від спадкодавця ОСОБА_3 у АТ «Дельта Банк» грошові кошти в сумі 540 368,97 грн. З огляду на викладене, суд доходить висновку про безпідставність тверджень сторони Позивача про те, що ОСОБА_3 не отримував кошти при оформленні спірного договору купівлі - продажу квартири. Тому твердження позивача про укладення договору внаслідок обману є недоведеними.
належних та допустимих доказів про те, що на час укладення спірного договору ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними стороною позивача не надано. Твердження сторони позивача, про те, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними спростовані висновком судово-психіатричної експертизи №10/в від 10 липня 2019 року проведеної за ухвалою суду, а також поясненнями, допитаного в судовому засіданні експерта ОСОБА_9 . Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 10/к, проведеної за ухвалою суду, ОСОБА_3 на момент укладання правочину від 27 квітня 2018 року виявляв розлад особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку наростаючим психоорганічним синдромом та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно дослідницької частини вказаного Висновку, проведено консультацію психолога, згідно якої встановлено, що при експериментально-психологічному обстеженні ОСОБА_3 доступний мовному контакту, мету завдань розуміє. Однак при виконанні тестів користувався допомогою експериментатора. Процеси пам`яті, зосередження та відволікання неглибоко порушені за органічним типом. У судовому розгляді допитано експерта ОСОБА_9 - доповідача при проведенні судово-психіатричної експертизи (Т.3 а.с. 126-128), котра показала, що ОСОБА_3 , незважаючи на ураження головного мозку наростаючим психоорганічним синдромом саме на час укладення спірного договору 27 квітня 2018 року міг усвідомлювати значення своїх дій керувати ними. Будь-яких ознак, що можуть вказувати на протилежне в процесі проведення судово-психіатричної експертизи № 10/к встановлено не було.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яцишина А. В. залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2023 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права;
апеляційний суд зазначив, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України;
при залишенні без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що висновком судово-психіатричної експертизи № 10/к від 10 липня 2019 року, проведеного за ухвалою суду, встановлено, що ОСОБА_3 на момент укладання правочину від 27 квітня 2018 року виявляв розлад особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку наростаючим психоорганічним синдромом та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також судом першої інстанції допитано експерта ОСОБА_9 - доповідача при проведенні судово-психіатричної експертизи, яка пояснила, що ОСОБА_3 , незважаючи на ураження головного мозку наростаючим психоорганічним синдромом саме на час укладення спірного договору 27 квітня 2018 року міг усвідомлювати значення своїх дій керувати ними. Будь-яких ознак, що можуть вказувати на протилежне в процесі проведення судово-психіатричної експертизи № 10/к від 10 липня 2019 року встановлено не було;
таким чином, апеляційний суд зробив висновок про те, що дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що на момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_3 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а тому відповідно до частини першої статті 225 ЦК України підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним немає;
щодо вимог позивача про вчинення правочину шляхом обману, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що належних та допустимих доказів про це не надано. Апеляційний суд зазначив, що позивач наголошував на тому, що відповідач умисно ввела його в оману шляхом повідомлення обставин, що не відповідають дійсності, зокрема про те, що він укладає договір довічного утримання, внаслідок якого вона буде його забезпечувати та допомагати, крім цього ціна квартири зазначена в договорі не відповідає фактичній ринковій ціні. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у разі навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує про їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається неправдива інформація, або замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі обставини й наслідки правочину, які насправді настати не можуть. Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач). Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 910/15715/19. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про укладення спірного договору шляхом обману;
доводи апеляційної скарги щодо вчинення правочину під впливом помилки, суд апеляційної інстанції вважав безпідставними та не надав їм спростування, оскільки позовні вимоги з цих підстав не заявлялись та суд першої інстанції їх не розглядав;
апеляційний суд зазначив, що доводи апеляційної скарги про те, що судом була призначена комплексна психолого-психіатрична експертиза, однак була проведена лише судово-психіатрична експертиза спростовуються тим, що удослідницькій частині висновку описано, що в ході проведення експертизи було проведено консультацію психолога, згідно з якою встановлено, що при експериментально-психологічному обстеженні ОСОБА_3 доступний мовному контакту, мету завдань розуміє. Комплексна судова психолого-психіатрична експертиза є різновидом комісійної експертизи, в якій беруть участь експерти різних галузей знань, а саме судово-психіатричної експертизи та судової психології;
також суд зазначив, що аргументи апеляційної скарги про те, що сума продажу спірної квартири не відповідає ринковій вартості станом на день укладення договору, а також судом не враховано, що оцінку квартири проводив ФОП ОСОБА_8 , який здійснює свою діяльність у м. Дніпро, що знаходиться за 1 000 км від м. Львова, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки звіт про оцінку майна не є предметом оскарження у цій справі. Окрім цього, відповідно до статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
твердження в апеляційній скарзі про те, що підставою визнання недійсним договору є також те, що позивач продовжував проживати у квартирі, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними, оскільки з договору вбачається, що саме продавець, тобто позивач, зобов`язався виселитись з квартири до 30 квітня 2018 року, а невиконання цього зобов`язання не є підставою для визнання договору недійсним. 
 
ОСОБА_1 25 березня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Яцишиним А. В. , на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року, уякій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.  
 
Підставою касаційного оскарження судового рішення ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 19 травня 2021 року у справі № 718/955/20; від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17; від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17; від 09 грудня 2019 року у справі № 552/2526/16-ц; від 27 листопада 2019 року у справі № 161/17523/16-ц; від 27 березня 2019 року у справі № 546/1177/16-ц; від 20 вересня 2018 року у справі № 369/11060/16-ц та постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд апеляційної інстанції не взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 718/955/20 та інших вищевказаних постановах щодо правових наслідків правочину, який вчинено під впливом помилки (статті 229 ЦК України);
ОСОБА_1 зазначає, що у даній справі ОСОБА_3 не усвідомлював, який саме договір він укладає, оскільки до моменту укладення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, він був переконаний, що укладає договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу. ОСОБА_3 не міг мати на меті укладення договору купівлі-продажу квартири, у якій проживав та власником якої був, оскільки іншого житла у власності у нього не було, а за правовими наслідками продажу єдиної квартири він не міг вже ні користуватись, ні володіти, ні розпоряджатись таким майном;
висновок  судово-психіатричної експертизи від 10 липня 2019 року, у якому міститься виклад діагнозу хвороби, опису ознак, тривалості, симптоматики, лікування та стан психіки ОСОБА_3 , суперечить висновку про те, що на момент укладення правочину від 27 квітня 2019 року виявляв розлад особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку, однак міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними;
в порушення ухвали суду була проведена лише судово-психіатрична експертиза, а не психолого-психіатрична. Сторона позивача просила суд повторно призначити комплексну судову психолого-психіатричну експертизу, ураховуючи розбіжності в медичній документації та невиконання ухвали суду від 10 січня 2019 року, проте у призначенні повторної експертизи було відмовлено;
особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає, що беручи до уваги вік позивача, стан його здоров`я та потребу у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у продавця спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження проживання продавця у спірній квартирі після укладення договору, тому оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2018 року має всі ознаки недійсності та підлягає визнанню недійсним.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 27 квітня 2018 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Миронович А. І. , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, яким продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А. І. та зареєстровано в реєстрі за № 490. 
 
Згідно договору купівлі-продажу від 27 квітня 2018 року:
ОСОБА_3 «Продавець» і ОСОБА_4 «Покупець», діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності договорів, уклали цей договір зокрема про наступне;
продавець продає, а покупець купує квартиру АДРЕСА_1 ;
ринкова вартість квартири станом на 19 квітня 2018 року становить 224 594 грн, згідно звіту про оцінку майна, складеного 19 квітня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 ;
продаж вчинено за 225 000 гривень 00 копійок, гроші повністю сплачено покупцем до підписання цього договору;
продавець та покупець підтверджують, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру мнимого та удаваного, а також не є зловмисним. 
 
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 10/к від 10 липня 2019 року, проведеного за ухвалою суду, ОСОБА_3 на момент укладання правочину від 27 квітня 2018 року виявляв розлад особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку наростаючим психоорганічним синдромом і міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Судом першої інстанції допитано експерта ОСОБА_9 , доповідача при проведенні судово-психіатричної експертизи, яка пояснила, що ОСОБА_3 , незважаючи на ураження головного мозку наростаючим психоорганічним синдромом саме на час укладення спірного договору 27 квітня 2018 року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
 
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
 
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
 
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).
 
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
 
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
 
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
 
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).
 
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
 
Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).
 
Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). 
 
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається:
(а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;
(б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що 
«правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновки комплексних судових психолого-психіатричних експертиз, згідно з якими на час укладення оспорюваних договорів дарування позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року). Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову».

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
 
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суди встановили, що: на момент вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу від 27 квітня 2018 рокуОСОБА_3 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними; позивач не довів вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу у внаслідок обману 
 
За таких обставин, встановивши, що підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2018 рокунедійсним відсутні, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.
 
Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 19 травня 2021 року у справі № 718/955/20; від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17; від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17; від 09 грудня 2019 року у справі № 552/2526/16-ц; від 27 листопада 2019 року у справі № 161/17523/16-ц; від 27 березня 2019 року у справі № 546/1177/16-ц; від 20 вересня 2018 року у справі № 369/11060/16-ц та постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 є необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником Яцишиним Андрієм Володимировичем , на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Миронович Алла Іванівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                         І. О. Дундар 
 
                                                                                                Є. В. Краснощоков