КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи 359/12739/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3159/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Чирка С.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
27 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                   головуючого  - Немировської О.В. 
                   суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,
                   секретар - Черняк Д.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року,
 
встановив:
у грудні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила встановити факт її постійного проживання разом з матір`ю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на день її смерті. 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року позов було задоволено встановлено факт, що ОСОБА_1 постійно проживала разом матір`ю ОСОБА_3 на день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року апеляційну скаргу було задоволено, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Постановою Верховного Суду від 26 липня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що на момент смерті матері, ОСОБА_3 , що сталася 27 грудня 2019 року, ОСОБА_1 була офіційно зареєстрована за адресою, яка є відмінною від місця реєстрації спадкодавця, тому не було підстав для задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 зазначає, що скарга є безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з дотриманням матеріального та процесуального законодавства, а зміст відповідає нормам ЦПК України. Всі фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, судом були встановлені, всі докази досліджені.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_3 Вказувала, що ОСОБА_3 13 лютого 2001 року склала заповіт, яким все своє майно заповідала своїй доньці, сестрі - ОСОБА_2 . Зазначала, що вона разом з матір`ю постійно проживала протягом останніх трьох років до дня її смерті, а тому вважає, що є такою, що прийняла спадщину, незважаючи на заповіт, оскільки на момент відкриття спадщини після смерті матері позивач досягла пенсійного віку, була непрацездатною. Крім того, ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини приватному нотаріусу Бориспільського районного нотаріального округу 22 травня 2020 року, однак не повідомила його про наявність у спадкодавця інших спадкоємців. Тому позивач просить встановити факт її проживання з померлою на день її смерті, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки вона тривалий час опікувалась матір`ю, надавала їй матеріальну допомогу та здійснила її поховання.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року позов було задоволено встановлено факт, що ОСОБА_1 постійно проживала разом матір`ю ОСОБА_3 на день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, керуючись ст. 1241 ЦК України, дійшов висновку, що факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини знайшов своє підтвердження в суді, а тому подана заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Такий висновок суду не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі ст. 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Згідно з частинами 1 - 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивач намагається довести в судовому порядку факт її спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 на момент її смерті.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 13 лютого 2001 року склала заповіт, яким все своє майно заповідала своїй доньці, сестрі позивача - ОСОБА_2 . Зазначала, що вона разом з матір`ю постійно проживала протягом останніх трьох років до дня її смерті, а тому вважає, що є такою, що прийняла спадщину, незважаючи на заповіт, оскільки на момент відкриття спадщини після смерті матері, позивач досягла пенсійного віку, була непрацездатною. Крім того, ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини приватному нотаріусу Бориспільського районного нотаріального округу 22 травня 2020 року, однак не повідомила його про наявність у спадкодавця інших спадкоємців. Тому позивач просить встановити факт її проживання з померлою на день її смерті, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки вона тривалий час опікувалась матір`ю, надавала їй матеріальну допомогу та здійснила її поховання.
Відповідно до рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2021 року, наприкінці липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_3 заповіт не склала. Позивач та відповідач як рідні сестри є спадкоємцями першої черги за законом. Позивач проживала разом з матір`ю протягом останніх трьох років до дня її смерті, але не була зареєстрована за однією адресою, у зв`язку з цим у лютому 2020 року звернулась до нотаріуса з наміром подати заяву про прийняття спадщини. Однак нотаріус не прийняла заяву про прийняття спадщини з причини відсутності копії свідоцтва про смерть, а також наявності розбіжності у написанні прізвища спадкодавця у свідоцтві про народження позивача та у свідоцтві про смерть. Вказані обставини змусили позивача звертатись до органів реєстрації актів цивільного стану з заявою про внесення змін до актового запису про її народження та актового запису про шлюб батьків та створили об`єктивні, непереборні та істотні труднощі для своєчасного звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Тому ОСОБА_1 просила визначити їй додатковий строк тривалістю два місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак судом встановлено, що з копії спадкової справи №3/2020, заведеної приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Козій А.В., вбачається, що ОСОБА_2 в межах шестимісячного строку подала заяву про прийняття спадщини. Разом з цим, ОСОБА_1 на день смерті матері досягнула пенсійного віку, що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією пенсійного посвідчення, виданих на її ім`я. Тому в силу положення ст.1241 ЦК України, вона має право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. Проте, у встановлений законом шестимісячний строк ОСОБА_1 не звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Про що на своє усне звернення щодо подання заяви про прийняття спадщини отримала роз`яснення щодо права на звернення до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, згідно листа приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Козій А.В. №68/01-16 від 22 липня 2020 року. В обґрунтування поважності причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач вказала на те, що у неї було відсутнє свідоцтво про смерть спадкодавця. У зв`язку з цим, позивач ще в лютому 2020 року звернулась до Бориспільського міськрайонного ВДРАЦС за отриманням дублікату свідоцтва про смерть матері, але тривалий розгляд її заяви став причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Разом з цим, матеріали цивільної справи не містять належних доказів, які б підтверджували ту обставину, що позивач зверталась до Бориспільського міськрайонного ВДРАЦС за отриманням дублікату свідоцтва про смерть матері. На підставі викладеного в задоволені позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини було відмовлено, постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року вказане рішення було залишено без змін.
Як пояснила позивачка, вона проживала постійно з матір`ю. Також, в будинку проживали її дочка ОСОБА_6 разом зі своєю сім`єю - чоловік ОСОБА_7 та син ОСОБА_8 , що підтверджується актом фактичного проживання № 02-14-4457/Д від 14 грудня 2021 року (а.с. 24, т. І). Разом з тим, позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Позивач ОСОБА_1 визнала, що з відповідачем - ОСОБА_2 у неї склалися неприязні стосунки, посилаючись на те, що сестра - ОСОБА_2 не здійснювала догляду за матір`ю, при цьому позивач не вказувала де в цей час проживала її сестра. ОСОБА_2 зареєстрована постійно за адресою: АДРЕСА_1 .
Враховуючи те, що спірний будинок складається з трьох жилих кімнат, версія позивача про те, що вона постійно проживала з донькою та її сім`єю в будинку разом з матір`ю є неспроможною. Поховання ОСОБА_3 здійснював ОСОБА_7 , що підтверджується договором-замовленням від 27 грудня 2019 року (а.с.25, т. І). Додані позивачем квитанції про оплату за спожиту електроенергію від 22.04.2019, 23.05.2019 та 14.07.2019 також не можна визнати належними доказами, як такі, що містять інформацію щодо предмету доказування, оскільки в них вказано прізвище платника - ОСОБА_3 . Інші квитанції стосуються періоду після смерті ОСОБА_3 .
За таких підстав, заявлені позивачем обставини є недоведеними, а позов не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 17 квітня 2024 року.
 
Головуючий
 
Судді