ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 р.	Справа № 440/2462/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.08.2023, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,   36039, повний текст складено 11.08.24 по справі №440/2462/23
          за позовом           ОСОБА_1  
          до           ІНФОРМАЦІЯ_1 ,          командира роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 ,          Військової частини НОМЕР_1                  
          про визнання дій протиправними та зобов`язання виконати певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі – відповідач1, ІНФОРМАЦІЯ_3 , апелянт), в якому просив суд:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті додаткової винагороди встановленої пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (надалі – Постанови №168) за прийняття безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі у стримуванні збройної агресії за період з 27.06.2022 по 14.08.2022 у розрахунку до 100000 грн на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах з урахуванням проведених виплат за цей період,
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди встановленої пунктом 1 Постанови №168 за прийняття безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі у стримуванні збройної агресії за період з 27.06.2022 по 14.08.2022 у розрахунку до 100000 грн на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах з урахуванням проведених виплат за цей період.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду 15 червня 2023 року залучено до участі у справі як співвідповідачів командира роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 та Військову частину НОМЕР_1 .
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправними дії майора ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 щодо неподання командуванню військової частини НОМЕР_1 рапорту про включення позивача до списків військовослужбовців зведеного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_4 , які проходять службу у ІНФОРМАЦІЯ_5 , в тому що вони приймали безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі у стримуванні збройної агресії).
Визнано протиправною бездіяльність командування Військової частина НОМЕР_1 щодо не з`ясування обставин неподання майором ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 на їх адресу рапорту про включення позивача до списків військовослужбовців зведеного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_4 , які проходять службу у ІНФОРМАЦІЯ_5 , у тому що вони приймали безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі у стримуванні збройної агресії) та не включення ОСОБА_1 до даних списків (довідок) № 2833 від 07.07.22, № 3317 від 01.08.22, № 3730 від 15.08.2022.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплати ОСОБА_1 додаткову винагороду встановлену пунктом 1 Постанови №168 за прийняття безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі у стримуванні збройної агресії за період з 27.06.2022 по 14.08.2022 у розрахунку до 100 000 гривень на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах з врахуванням проведених виплат за цей період.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмолено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ІНФОРМАЦІЯ_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на  неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт, посилався на приписи Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 (надалі – Порядок № 260) та окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29. Вважає, що надані позивачем документи не є належними для призначення та виплати відповідної додаткової винагороди. Вважає, що суди є правозастосовними органами та не мають права підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_4 , в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року без змін. Вказав, що неналежне виконання відповідачами своїх обов`язків не може мати негативні наслідки для нього. Стверджує, що апелянтом не спростовано наявність у нього права на отримання спірної додаткової грошової винагороди. Додатково посилався на практику Європейського суду з прав людини.
10.06.2024 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. 
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судовим розглядом були встановлені такі обставини.
24.02.2022 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковника ОСОБА_3 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 призначено офіцером відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №69/2022 від 24 лютого 2022 року, мобілізаційної директиви Головнокомандувача Збройних сил України від 24 лютого 2022 року № 32/321/501/13т та розпорядження військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 від 24.02.2022 №8/1/161.
Під час проходження служби позивач, згідно з наказом №154 від 25.06.2022, був відряджений в оперативне підпорядкування командира військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) з 27 червня 2022 року до окремого розпорядження для безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі у стримуванні збройної агресії під час перебування в районах ведення бойових дій (а.с.75).
Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 27.06.2022 № 162, позивач прибув в район виконання завдань для безпосередньої участі у бойових діях (а.с.107).
Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 212 від 14.08.2022, позивач вибув із району виконання завдань і безпосередньої участі у бойових діях (а.с.108).
Згідно з наказом №205 від 15.08.2022, начальника ІНФОРМАЦІЯ_4  лейтенанта ОСОБА_1 визнано таким що прибув та приступив до виконання службових обов`язків із відрядження із міста Костянтинівка Донецької області та поставлено на котлове забезпечення (а.с.76).
Згідно з довідкою №7/908 від 26.09.2022 ІНФОРМАЦІЯ_4 про безпосередню участь особи у заходах для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, лейтенант ОСОБА_1 дійсно в період з 27.06.2022 по 14.08.2022 брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у місті Бахмут Донецькій області (а.с.10).
25.03.2023 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 з заявою про здійснення нарахування та виплати додаткової винагороди у розмірі 100000грн за час, визначений у довідці №7/908 від 26.09.2022, у розрахунку на місяці пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Листом від 09.02.2023 № 7/209 ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив, що ОСОБА_1 проходить дійсну військову службу з 24.02.2022 у ІНФОРМАЦІЯ_5 , посилаючись на ч. 1 ст. 14 Статуту внутрішньої служби ЗС України вказує, що військовослужбовець повинен звертатися зі службових та особистих питань до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити – до наступного прямого начальника. Враховуючи наведене, прохання про нарахування та виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 грн залишилося без розгляду.
Позивач, не погодившись з такою відповіддю, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з протиправності дій майора ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 щодо неподання командуванню військової частини НОМЕР_1 рапорту про включення позивача та бездіяльності командування Військової частина НОМЕР_1 щодо не з`ясування обставин неподання майором ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 на їх адресу рапорту про включення позивача до списків військовослужбовців зведеного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_4 для здійснення відповідної виплати. Також суд першої інстанції вважав доведеним факт участі у бойових діях який зумовлює підстави для отримання відповідної додаткової грошової винагороди.
Колегія суддів звертає увагу, що рішення суду першої інстанції оскаржується ІНФОРМАЦІЯ_3 лише в частині зобов`язання провести відповідні виплати, а тому, в силу приписів ст. 308 КАС України не переглядається в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправними дій та бездіяльності інших відповідачів.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
У частині 2 статті 9 цього Закону № 2011-XII установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно абзацу 1  частини 4 статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується  у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Тарифна сітка розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців та їх розміри визначені постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".
Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що  порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил  України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок № 260).
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України постановлено ввести в Україні воєнний стан.
Цього ж дня (24.02.2022) Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Відповідно до пункту 4 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" Кабінет Міністрів України [зобов`язаний] невідкладно: 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
Згідно з пунктом 6 Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" Кабінету Міністрів України [доручено] забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.
На виконання цих указів Кабінет Міністрів України видав постанову "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 № 168, якою, серед іншого, передбачив на період дії воєнного стану виплату для військовослужбовців додаткової винагороди.
Відповідно до пункту 1 Постанови № 168 (у редакції, чинній з моменту прийняття цієї постанови до змін, внесених постановою від 09.08.2023 № 836) на період дії воєнного стану  військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, . які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми "єПідтримка" виплачується додаткова винагорода  в розмірі  30000 гривень  щомісячно  (з 19.07.2022 з набранням чинності постановою від 07.07.2022 № 793 (застосовується з 01.06.2022) - в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць), а  тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях  або  забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, - розмір цієї додаткової винагороди  збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
У цій постанові Кабінет Міністрів України визначив перелік військовослужбовців за видами військових формувань, на яких поширено дію цієї постанови, та розмір вищевказаної додаткової винагороди.
Водночас реалізація цитованих приписів указаної постанови вимагала визначення  порядку  та  умов  виплати такої додаткової винагороди, виходячи з того, що формулювання "а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів … в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах" є нечітким та породжує істотні труднощі у його правозастосуванні, що, насамперед, пов`язано із застосуванням сполучника "або", який має розділовий характер.
У постанові від 22.11.2023 у справі № 520/690/23 Верховний Суд констатував, що "текстуальний виклад цієї частини пункту 1 Постанови № 168 має широкий зміст, що за певних умов могло б спричиняти неоднакове її розуміння та застосування, наслідком чого може бути необґрунтована невиплата військовослужбовцю додаткової винагороди або, навпаки, виплата за відсутності для цього підстав".
Конкретизація умов, визначених цитованим положенням пункту 1 Постанови №168, залежить від типу військового формування (роду військ), в якому проходить службу військовослужбовець, у зв`язку з чим подальшими змінами, внесеними Постановою від 07.07.2022 № 793 (застосовується з 24.02.2022), Постанова № 168 доповнена пунктом 2-1, яким установлено, що  порядок і умови  виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою,  визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів".
Відповідно до статті 8 Закону України "Про Збройні Сили України" від 06.12.1991 №1934-XII Міністр оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України, а також інші повноваження, передбачені законодавством, в тому числі визначає порядок виплати грошового забезпечення (абзац другий частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII).
Наказом Міністра оборони України від 01.04.2022 № 98, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05.04.2022 за № 382/37718 (застосовується з 24.02.2022), внесено зміни до Порядку № 260 шляхом доповнення розділу І пунктом 17, відповідно до якого на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Так з метою врегулювання виплати військовослужбовцям Збройних Сил України додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови № 168, Міністр оборони України видав директиви від 07.03.2022 № 248/1217, від 25.03.2022 № 248/1298, від 18.04.2022 № 248/1529, доведені до кожної окремої військової частини (установи) телеграмами (діяли до 01.06.2022), окреме доручення від 23.06.2022 № 912/з/29.
В окремому дорученні від 23.06.2022 № 912/з/29, яке діяло протягом періоду, за який судом задоволені позовні вимоги, Міністр оборони України визначив, що необхідно розуміти під терміном "безпосередня участь військовослужбовця  у бойових діях або  забезпеченні здійснення заходів  з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в період здійснення зазначених заходів" (далі - бойові дії або заходи), до складу якого, серед іншого, змістовно включено  виконання військовослужбовцем бойових (спеціальних) завдань із всебічного забезпечення створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно з бойовими розпорядженнями.
Пунктом 3 цього окремого доручення установлено райони ведення бойових дій визначати відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України, а склад діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави - відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України або начальника Генерального штабу Збройних Сил України.
Документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів:
бойовий наказ (бойове розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати  довідку керівника  органу військового управління, штабу угруповання військ (сил), штабу тактичної групи,  командира військової частини (установи, навчального закладу),  до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.
Пунктом 4 цього ж окремого доручення установлено керівникам органів військового управління, штабів угруповань військ (сил), штабів тактичних груп, командирам військових частин (установ, навчальних закладів), що входять до складу діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, до яких відряджені військовослужбовці, щомісячно до 5 числа повідомляти органи військового управління, військові частини (установи, навчальні заклади) за місцем штатної служби цих військовослужбовців про дні безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або заходах за минулий місяць за формою, наведеною в додатку № 1 до цього доручення.
У разі, якщо військовослужбовці були відряджені до військових частин (установ), що входять до складу діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави з однієї військової частини, то безпосередня участь у бойових діях цих військовослужбовців може підтверджуватися однією довідкою з відображенням в ній терміну безпосередньої участі у бойових діях або заходах кожного військовослужбовця за формою, наведеною в додатку № 2 до цього доручення.
У підставах про видання таких довідок обов`язково зазначати документи, визначені абзацами 3  або  4 та абзацом 5 пункту 3 цього доручення.
Надати право керівникам  органів керівникам органів військового управління, штабів угруповань військ (сил), штабів тактичних груп, перелік яких затверджений Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України,  включати до таких довідок терміни безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах  починаючи з 24.02.2022.
Пунктом 5 установлено виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн або 30 000 грн здійснювати на підставі наказів:
командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) - особовому складу військової частини;
керівника вищого органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.
У цих наказах про виплату додаткової винагороди виходячи з розміру 100000 грн за місяць обов`язково зазначати підстави для його видання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо.
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (пункт 6 окремого доручення від 23.06.2022 № 912/з/29).
З наведеного слідує, що підтвердженням безпосередньої участі  відряджених військовослужбовців  у бойових діях або  заходах  є  довідка  керівника органу військового управління,  штабу угруповання військ (сил), штабу тактичної групи, до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.
За зміст таких довідок відповідальність несе уповноважений командир (начальник), який видав відповідну довідку. Тож, якщо відрядженому військовослужбовцю видано довідку про підтвердження його участі у бойових діях або заходах, зміст та форма якої відповідають додаткам № 1, 2 окремого доручення, підписану уповноваженим командиром (начальником), то презюмується, що цей командир (начальник) перевірив та підтвердив наявність документального підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або заходах, визначених пунктом 3 вищевказаного окремого доручення, на підставі якого визначив терміни безпосередньої участі кожного конкретного відрядженого військовослужбовця у бойових діях або заходах у відповідності до повноважень, наданих йому абзацом 3 пункту 3 та абзацом 4 пункту 4 окремого доручення від 23.06.2022 № 912/з/29.
Зміст цих документів може ставитися під сумнів лише за наявності доказів недобросовісного чи зловмисного спотворення фіксації реальної участі конкретного військовослужбовця у бойових діях чи відповідних заходах. Іншим випадком необхідності пошуку доказів участі військовослужбовця у бойових діях чи відповідних заходах може бути ситуація втрати (знищення) документів військової частини (підрозділу) в умовах бойових дій, засвідчена відповідними документами.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 21 березня 2024 року у справах №560/3159/23 та № 560/3141/23.
За обставинами цієї справи, згідно з довідкою №7/908 від 26.09.2022 ІНФОРМАЦІЯ_4 про безпосередню участь у заходах для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України позивача лейтенанта ОСОБА_1 в період з 27.06.2022 року по 14.08.2022 року у місті Бахмут Донецькій області (а.с.10). Довідка видана на підставі: витягів з наказів командира оперативно-тактичного угрупування «Соледар» від 02.07.2022 № 22 та 14.08.2022 № 63.
Зазначена довідки видана відповідно до вимог Окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/з/29 та відповідають формі додатку №1 Окремого доручення. Крім цього, у підставах про видання цих довідок зазначені документи, визначені абзацами 3, 4 та 5 пункту 3 цього Доручення.
Невідповідності цих доказів критеріям належності, достовірності та допустимості, визначених статтями 73-75 КАС України, під час судового розгляду не встановлено.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вказана довідка за змістом відповідає додаткам № 1, 2 окремого доручення № 912/з/29 та є належними доказом підтвердження наявності права у позивача на виплату додаткової винагороди у відповідному розмірі.
При цьому, порушення порядку передання документів, рапортів та іншої інформації між військовими частинами щодо безпосередньої участі позивача у забезпеченні бойових дій по забезпеченню заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, не свідчить про відсутність права у позивача на таку винагороду.
Колегія суддів зауважує, що при вирішенні спору про наявність у військовослужбовця права на додаткову винагороду у відповідному розмірі, що передбачена Постановою № 168, суд у межах цієї справи досліджує ті докази й з`ясовує ті обставини й факти, з якими згадані вище норми законодавства пов`язують настання певних юридичних наслідків. 
Отже, твердження апелянта про те, що надані позивачем документи не є належними для призначення та виплати відповідної додаткової винагороди є хибними.
При вирішенні цього спору, колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2024 року по справі № 560/3153/23 стосовно застосування наведених вище приписів Закону № 2011-XII, Порядок № 260, Постанови № 168, окремого доручення від 23.06.2022 № 912/з/29.
Також колегія суддів визнає безпідставними доводи апелянта про те, що «суди є правозастосовними органами та не мають права підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень» є безпідставними та суперечать чинному законодавству з таких підстав.
Приписами ст. 245 КАС України прямо визначені повноваження суду при вирішенні справи.
При вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.(ч. 1 ст. 245 КАС України)
Згідно з ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Отже, доводи апелянта про відсутність у суду права зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 ухвалити конкретне рішення прямо суперечить приписам ч. 4 ст. 245 КАС України, натомість нормативно-правового обґрунтування апелянт не наводить.
При цьому, колегія суддів наголошує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких обираючи спосіб захисту порушеного права слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менш, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Згідно з положеннями рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Таким чином, дискреція це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Як встановлено під час судового розгляду, умови, за наявності яких ІНФОРМАЦІЯ_3 зобов`язаний був нарахувати та виплатити спірну виплату, були виконані позивачем, а тому у відповідача був лише один вид правомірної поведінки нарахувати та виплатити додаткову грошову винагороду. За законом у ІНФОРМАЦІЯ_4 не було вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у розглянутій частині та відсутності підстав для відмови у задоволенні вимог апеляційної скарги через її необґрунтованість та безпідставність її доводів.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом ч. 1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2024 року по справі №440/2462/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено  20.06.2024.