УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №291/386/21 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В. 
Категорія 80 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді:         Талько О.Б., 
суддів:                         Коломієць О.С., Шевчук А.М.,
за участю секретаря    Антоневської В.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 291/386/21 за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства « Агрофірма « Світанок» про зобов`язання видати трудову книжку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , та Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма « Світанок» на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 3 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Митюк О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що з 1 жовтня 2017 року по 7 квітня 2018 року працював у Приватному сільськогосподарському підприємстві « Агрофірма « Світанок» на посаді диспетчера. При прийнятті на роботу від надав свою трудову книжку до відділу кадрів цього сільськогосподарського підприємства. 7 квітня 2018 року його звільнено з роботи за власним бажанням, проте трудова книжка не була видана йому у день звільнення. Жодного повідомлення роботодавця про необхідність отримання трудової книжки йому також не направлялося.
Позивач зазначає, що після припинення трудових правовідносин з відповідачем, протягом 2018-2020 років, він неодноразово звертався до адміністрації підприємства з вимогою видати трудову книжку, проте його звернення залишалися без відповідного реагування.
Відсутність у нього трудової книжки позбавила його можливості працевлаштуватися, внаслідок чого він змушений звернутися до суду.
Таким чином, просив зобов`язати Приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма «Світанок» видати йому належним чином оформлену трудову книжку та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 224921 грн.39 коп., а також середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2021 року до моменту видачі йому трудової книжки, із розрахунку 307 грн. 69 коп. за кожен робочий день.
Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 3 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено частково.
Зобов`язано Приватне сільськогосподарське підприємство « Агрофірма «Світанок» видати ОСОБА_1 належним чином оформлений оригінал його трудової книжки.
Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період затримки видачі трудової книжки за період з 3 квітня 2018 року по 28 лютого 2019 року у сумі 70153 грн. 32 коп., без врахування належних до утримання податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто із Приватного сільськогосподарського підприємства « Агрофірма « Світанок» на користь держави судовий збір у розмірі 4540 грн.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Зазначає, що у позовній заяві ОСОБА_1 пояснив, що свою трудову книжку він надав до відділу кадрів ПСП « Агрофірма « Світанок», проте на підтвердження цих доводів не надав жодного належного та допустимого доказу. У подальшому, під час розгляду справи, позивач стверджував, що трудову книжку він надав безпосередньо директору сільськогосподарського підприємства ОСОБА_3 .
Наголошує на тому, що облік трудових книжок працівників підприємства вівся лише директором, що підтверджується книгою обліку трудових книжок, копія якої була долучена до матеріалів справи. У вказаній книзі відсутня інформація про те, що позивач надав свою трудову книжку. Окрім того, у наданих до суду письмових поясненнях директор ПСП « Агрофірма « Світанок» зазначив, що не пам`ятає такого працівника.
Вказані обставини залишилися поза увагою суду, який безпідставно визнав копію книги обліку трудових книжок неналежним доказом й відмовив у задоволенні клопотання про огляд в судовому засіданні оригіналу даної книги.
Звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач взагалі перебував у трудових правовідносинах з ПСП « Агрофірма «Світанок».
Вважає, що рішення є несправедливим, оскільки відповідача зобов`язано видати ОСОБА_1 трудову книжку, яку останній не надавав до ПСП «Агрофірма « Світанок». Стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки свідчить про те, що на відповідача покладено надмірний тягар й втручання у діяльність сільськогосподарського підприємства при вирішенні спору є непропорційним.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції також була подана й представником позивача, в якій, зокрема, зазначено, що суд безпідставно зменшив період, за який необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Висновок суду про те, що вимушений прогул тривав з наступного дня після звільнення й до моменту отримання позивачем грошового забезпечення у Збройних Силах України, не узгоджується з вимогами трудового законодавства, яким передбачена можливість стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки, незалежно від подальшого працевлаштування позивача.
Вважає, що суд помилково трактував приписи частини п`ятої статті 235 КЗпП України ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якою прямо передбачено фінансову відповідальність роботодавця за умисну затримку видачі трудової книжки працівникові, що створює для останнього вкрай негативні наслідки у питанні подальшого працевлаштування. Законодавець чітко визначив, що вимушений прогул має місце тоді, коли працівник, який був звільнений з відповідного місця роботи, не може працевлаштуватися за своїм бажанням до іншого роботодавця. І цей прогул триває у часі з моменту початку затримки видачі трудової книжки до моменту її видачі на руки працівникові, а не працевлаштування останнього на будь-яку іншу роботу.
Отже, у спірних правовідносинах не має жодного значення той факт, що ОСОБА_1 з 26 лютого 2019 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, з огляду на те, що останній у зв`язку з відсутністю трудової книжки був позбавлений можливості працевлаштуватися за своїм бажанням, а вимушений вишукувати роботодавця, який би прийняв його на роботу без наявності трудової книжки.
Враховуючи вищезазначене, представник позивача просив змінити рішення суду першої інстанції, виклавши його в наступній редакції: «Зобов`язати ПСП « Агрофірма « Світанок» видати ОСОБА_1 належним чином оформлену його трудову книжку; стягнути з ПСП « Агрофірма « Світанок» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 224921 грн. 39 коп; стягнути з ПСП « Агрофірма « Світанок» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2021 року до моменту видачі його трудової книжки, із розрахунку 307 грн. 69 коп. за кожен робочий день.
В судовому засіданні представник відповідача — адвокат Мартиновський О.В., підтримав апеляційну скаргу ПСП « Агрофірма « Світанок» та не визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, подану ним в інтересах позивача, та не визнав апеляційну скаргу ПСП « Агрофірма « Світанок».
Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ПСП « Агрофірма « Світанок» не підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу представника позивача слід задовольнити частково, з огляду на наступне.
Пунктами 2,3 постанови КМУ від 27 квітня 1993 року « Про трудові книжки працівників» передбачено, що при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену у встановленому порядку. Без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше.
Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.
Пунктами 2.3, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, передбачено, що записи у трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Всі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу ( розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення — в день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу ( розпорядження).
Згідно з пунктом 2.27 Інструкції днем звільнення вважається останній день роботи.
Відповідно до положень статті 47 КЗпП України ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
При зверненні до суду з даними вимогами позивач наголошував на тому, що з 1 жовтня 2017 року по 7 квітня 2018 року перебував у трудових правовідносинах з відповідачем.
На підтвердження даної обставини він надав суду оригінал довідки про доходи, виданої відповідачем 9 січня 2020 року за №3, яка містить інформацію про те, що позивач обіймав посаду диспетчера ПСП « Агрофірма « Світанок» та протягом періоду з жовтня 2017 року по квітень 2018 йому нараховувалася заробітна плата ( том 1, а.с.59).
       Також суду надано копію довідки про доходи, яка була видана відповідачем у липні 2017 року за №569, про те, що позивач з 2 березня 2017 року працював ревізором у ПСП « Агрофірма « Світанок» ( том 1, а.с.203).
Окрім того, факт перебування сторін у трудових правовідносинах підтверджується інформацією, яка міститься у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ( том 1, а.с. 56-58).
Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на ту обставину, що у книзі обліку руху трудових книжок ПСП « Агрофірма «Світанок» відсутня інформація про те, що трудова книжка позивача була надана відповідній посадовій особі цього підприємства.
Так, дійсно, оглянута в судовому засіданні вказана книга не містить даних про те, що ОСОБА_1 у 2017 році був прийнятий на роботу у ПСП «Агрофірма « Світанок» й, відповідно, не зазначена інформація про прийняття відповідальною особою підприємства трудової книжки позивача.
Однак, відсутність таких даних у зазначеному документі жодним чином не спростовує факт існування між сторонами трудових правовідносин протягом вказаного періоду, оскільки інформація про позивача, як застраховану особу, яка працювала у ПСП « Агрофірма « Світанок», надавалася роботодавцем до органів Пенсійного фонду України. Окрім того, відповідачем видавалися довідки про заробіток позивача протягом 2017-2018 років.
Заслуговує на увагу та обставина, що у трудових правовідносинах працівник є слабшою стороною, адже більшість документів формується роботодавцем та їх зміст залежить від волі останнього й дотримання ним вимог законодавства.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в судовому засіданні доведений факт перебування сторін у трудових правовідносинах протягом періоду з жовтня 2017 року по 2 квітня 2018 року.
Матеріали справи не містять доказів того, що у день звільнення позивачеві була видана належним чином оформлена трудова книжка.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання відповідача видати ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку.
Колегія суддів також вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Так, на час виникнення спірних правовідносин редакція частини п`ятої статті 235 КЗпП України передбачала, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Отже, вказаною нормою на роботодавця покладено відповідальність за порушення вимог законодавства щодо своєчасної видачі працівнику трудової книжки.
Дійшовши обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин частини п`ятої статті 235 КЗпП України, суд першої інстанції помилився щодо періоду, за який необхідно стягнути середній заробіток, обмеживши цей період часом, коли позивач розпочав проходження військової служби, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зміст даної норми свідчить, що середній заробіток виплачується за весь період затримки видачі трудової книжки, незалежно від часу, коли працівник працевлаштувався на іншу роботу.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача про те, що початок проходження ОСОБА_1 військової служби жодним чином не впливає на період, за який необхідно стягнути середній заробіток відповідно до положень частини п`ятої статті 235 КЗпП України.
Однак, на переконання колегії суддів, період виплати середнього заробітку обмежується часом, протягом якого діяла редакція частини п`ятої статті 235 КЗпП України, що передбачала виплату середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, до внесення змін згідно із Законом України від 5 лютого 2021 року, який набрав чинності з 10 червня 2021 року.
Отже, період затримки видачі позивачеві трудової книжки, за який необхідно стягнути середній заробіток, тривав з 2 квітня 2018 року по 10 червня 2021 року, що становить 796 робочих днів.
При обчисленні загальної суми середнього заробітку суд першої інстанції взяв до уваги мінімальну заробітну плату у розмірі 6000 грн., виходячи з того, що заробіток позивача протягом двох останніх календарних місяців, що передували місяцю звільнення, становив менше мінімальної заробітної плати.
Однак, зміст довідки про доходи свідчить про те, що у лютому 2018 року заробітна плата позивача становила 4099 грн. 38 коп., у березні 2018 року — 4099 грн. 38 коп., що перевищує встановлену на той час мінімальну заробітну плату у розмірі 3723 грн.
Отже, відсутні підстави для розрахунку середнього заробітку з врахуванням мінімальної заробітної плати у розмірі 6000 грн.
Взявши до уваги заробіток ОСОБА_1 за лютий та березень 2018 року, слід дійти висновку про те, що його середньоденний заробіток становив 199 грн. 97 коп. ( 4099,38 грн. + 4099,38 грн) : 41 роб.дн.)
Таким чином, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки становитиме 159176 грн. 12 коп. ( 199,97 грн. х 796 роб. дн.).
За таких обставин, рішення в частині стягнення середнього заробітку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення,- про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 159176 грн. 12 коп.
В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма « Світанок» залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  –   ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 3 листопада 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути із Приватного сільськогосподарського підприємства « Агрофірма «Світанок» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 159176 грн. 12 коп.( сума визначена без врахування податків та обов`язкових платежів).
В решті рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: