ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 квітня 2024 року
м. Київ
 
справа № 357/7395/20
 
провадження № 61-5063св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;
третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року та додаткове рішення цього суду від 07 жовтня 2022 року у складі судді Бондаренко О. В., а також на постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року та додаткову постанову цього суду від 03 травня 2023 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Кулікової С. В.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.   Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про стягнення грошових коштів.
 
Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що між ним та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», було укладено два договори банківських вкладів: від 09 січня 2013 року № SAMDN25000732037052, вклад «Стандарт, 12 мес.», з депозитним вкладом у розмірі 9 950,08 євро строком на 366 днів до 09 січня 2014 року включно під 8 % річних; від 06 грудня 2013 року, вклад «Стандарт», з депозитним вкладом у розмірі 16 207,11 доларів США строком на 366 днів до 06 грудня 2014 року під 10 % річних.
 
Він не відмовлялася від продовження строку дії вкладів, тому дія договорів банківських вкладів продовжувалася автоматично.
 
26 грудня 2019 року він звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове розірвання з 13 січня 2020 року депозитного договору від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200, однак листом від 08 січня 2020 року банк відмовив в поверненні депозиту у зв`язку з припиненням діяльності банку на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та не вирішив питання про розірвання депозитного договору. 
 
27 січня 2020 року він також звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове розірвання з 01 лютого 2020 року депозитного договору від 09 січня 2013 року № SAMDN25000732037052, однак відповідь не отримав. 
 
08 лютого 2020 року він повторно звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання вищевказаних депозитних договорів та просив повідомити адресу відділення АТ КБ «ПриватБанк», в якому він може отримати його депозити разом з нарахованими процентами, однак відповідь на вказану заяву йому не надходила. 
 
На час звернення до суду з цим позовом в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває справа № 357/2296/20 за його позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення вищезазначених депозитів та процентів, а також пені згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення строків повернення депозиту за період до 25 травня 2020 року.
 
Однак відповідач також зобов`язаний сплатити йому проценти та пеню згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 26 травня 2020 року по 19 січня 2021 року.
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь проценти та пеню згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 26 травня 2020 року по 19 січня 2021 року, а саме:
-    1 023,49 доларів США процентів за депозитним договором від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200;
-    12,57 євро процентів за депозитним договором від 09 січня 2013 року № SAMDN25000732037052;
-    3 142 295,79 грн пені за порушення строків повернення депозиту в доларах США за депозитним договором від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200;
-    2 291 434,21 грн пені за порушення строків повернення процентів за депозитним вкладом в євро за депозитним договором від 09 січня 2013 року № SAMDN25000732037052;
-    53 798,23 грн пені за порушення строків повернення процентів за користування вкладом в доларах США від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200;
-    781,03 грн пені за порушення строків повернення процентів за користування вкладом в євро за депозитним договором від 09 січня 2013 року № SAMDN25000732037052.
 
У травні 2022 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Романченко О. М. подав до суду заяву про зміну предмета позову, в якій остаточно просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користьОСОБА_1 три проценти річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання з повернення депозиту та процентів за депозитним договором від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200 за період з 13 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 1 655,26 доларів США, оскільки рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2022 року у справі справа № 357/2296/20, яке набрало законної сили 28 лютого 2022 року, було стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за депозитним договором від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200 в розмірі 16 207,11 доларів США та суму нарахованих процентів в розмірі 9 879,67 доларів США.
 
За заявою АТ КБ «ПриватБанк» протокольною ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон») залучено до участі у справі як третю особу. 
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання з повернення депозиту та процентів за депозитним договором від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200 за період з 13 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 1 655,26 доларів США. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» є таким, що не створив юридичних наслідків, за ним не відбулось переведення боргу перед ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ ФК «Фінілон» за депозитним договором від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200. Ця обставина встановлена постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року у справі № 357/2296/20, якою рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2022 року змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Крім того, вказаною постановою встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» виникли договірні відносини на підставі договору банківського вкладу та відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання з повернення вкладу та сплати процентів.
 
При вирішенні питання про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), суд враховував правовий висновок, викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц, та виходив з того, що після розірвання договору банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.
 
Грошове зобов`язання між сторонами виражене в іноземній валюті - доларах США, тому при розрахунках процентів та інших стягнень за основу береться розрахунок заборгованості в доларах США, що відповідає правовому висновку, викладеному в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
 
Оскільки строк дії депозитного договору закінчився 13 січня 2020 року, шляхом його розірвання і станом на 13 січня 2020 року борг АТ КБ «ПриватБанк» перед ОСОБА_1 складає 26 086,78 доларів США (16 207,11 доларів США - сума вкладу та 9 879,67 доларів США - проценти), то три проценти річних за період з 13 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року складають 1 655,26 доларів США (26 086,78 х 3 % х 772 : 365 : 100).
 
Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Романченко О. М. про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.
 
Додаткове рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач підтвердив обсяг наданих йому послуг і виконаних робіт та їх вартість, а відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу. При цьому суд критично оцінив доводи сторони відповідача про ненадання позивачем доказів оплати правничої допомоги адвоката в розмірі 5 000 грн, оскільки умовами договору від 23 грудня 2019 року № 20/12-2019 та додаткової угоди від 20 липня 2020 року № 1 розмір гонорару адвоката встановлений у фіксованому розмірі - 5 000 грн та підлягає сплаті позивачем до 26 жовтня 2022 року. Тобто в даному випадку витрати за надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року апеляційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року та додаткове рішення цього суду від 07 жовтня 2022 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Також судом першої інстанції правильно стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати з урахуванням розміру задоволених позовних вимог та розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Додатковою постановою Київського апеляційного судувід 03 травня 2023 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Романченко О. М. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат задоволено. Ухвалено у справі додаткове судове рішення, яким стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
 
Додаткове судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року представник позивача зазначив, що судові витрати за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції становлять 5 000 грн, а докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу будуть подані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Заяву про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу із доданими доказами подано 10 березня 2023 року, тобто заявником дотримано вимоги законодавства щодо строків подачі відповідної заяви.
 
На підставі наданих доказів, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, суд дійшов висновку про те, що заявлені витрати за надані послуги у розмірі 5 000 грн є співмірними із складністю справи та обсягом і складністю виконаної адвокатами робіт.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У квітні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення цього суду від 07 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року, а в травні 2023 року - касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного судувід 03 травня 2023 року, в яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення таухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 , а також - заяв про стягнення витрат на правничу допомогу.
 
Касаційні скарги подані на підставі пункту 1 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтовані тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, в постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 21 жовтня 2021 року у справі № 750/2055/20, від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18 тощо, а також - не дослідили зібрані у справі докази.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення цього суду від 07 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року, а також витребувано матеріали справи з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 рокувідкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року.
 
24 липня 2023 року справа № 357/7395/20 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 квітня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційні скарги 
 
Касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» мотивовані тим, що банк є неналежним відповідачем за вимогами позивача, оскільки внаслідок укладення між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» договору переведення боргу за зобов`язаннями банку щодо виплати коштів за депозитними договорами, які є предметом спору в цій справі, АТ КБ «ПриватБанк» не несе зобов`язань за такими договорами, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за ними. Тому належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон».
 
Крім того, судом першої інстанції стягнуто з банку три проценти річних в сумі 1 655,26-доларів США за розрахунком позивача, але з таким розрахунками погодитися не можна, оскільки його здійснено з урахуванням стягнутих судовим рішенням процентів, а нарахування трьох процентів річних може бути здійснене лише на тіло депозиту.
 
Стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позивач не надав жодного документального підтвердження (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касові чеки) витрат на правову допомогу, понесених під час розгляду справи. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Романченко О. М. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк»на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення цього суду від 07 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що зазначені судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
Відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк»на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 рокуне надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Між  ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», було укладено два договори банківських вкладів: від 09 січня 2013 року № SAMDN25000732037052, вклад «Стандарт, 12 мес.», за умовами якого ОСОБА_1 передав банку9 950,08 євро строком на 366 днів до 09 січня 2014 року включно під 8 % річних; від 06 грудня 2013 року, вклад «Стандарт», за умовами якого ОСОБА_1 передав банку 16 207,11 доларів США строком на 366 днів до 06 грудня 2014 року під 10 % річних (т.1 а.с.6-7).
 
В пункті 3 договору банківського вкладувід 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200 передбачено, що він автоматично продовжується ще на один строк за умови відсутності заяви вкладника про бажання забрати кошти.
 
Згідно з пунктом 5 вищевказаного договору, у вкладника та банку є право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати його розірвання.
 
17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу за депозитними договорами, за умовами якого, з урахуванням додаткової угоди від 18 листопада 2014 року та електронного додатку № 1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування), на підставі згоди кредиторів, отриманої ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною даного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» переводить, а ТОВ «ФК «Фінілон» приймає на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів, що виникли на підставі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування згідно з переліком (додаток № 1). Зобов`язання по виплаті грошових коштів, які переводяться на ТОВ «ФК «Фінілон», виникли з депозитних договорів та договорів банківського обслуговування (додаток № 1), які укладені структурними підрозділами ПАТ КБ «ПриватБанк», що здійснюють діяльність на території Автономної Республіки Крим.
 
26 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове розірвання з 13 січня 2020 року депозитного договору від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200, однак листом від 08 січня 2020 року банк відмовив в поверненні депозиту у зв`язку з припиненням діяльності банку на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та не вирішив питання про розірвання депозитного договору (т.1 а.с.9-12). 
 
27 січня 2020 року  ОСОБА_1 також звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове розірвання з 01 лютого 2020 року депозитного договору від 09 січня 2013 року № SAMDN25000732037052 (т.1 а.с.13, 14).
 
07 лютого 2020 року  ОСОБА_1 повторно звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання вищевказаних депозитних договорів та просив повідомити адресу відділення АТ КБ «ПриватБанк», в якому він може отримати його депозити разом з нарахованими процентами (т.1 а.с.15,16).
 
Вищезазначені обставини встановлені також рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2022 року у справі № 357/2296/20, яким позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» було задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за депозитним договором від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200 в розмірі 16 207,11 доларів США та суму нарахованих процентів у розмірі 9 879,67 доларів США, загалом 26 086,78 доларів США. В решті позивних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 10 510 грн (т.1 а.с.136-144).
 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» було задоволено частково, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2022 року змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови (т.2 а.с.9-13).
 
Постановою Верховного Суду від 02 серпня 2023 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року в частині стягнення судового збору змінено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 1 471,40 грн. В решті рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року залишено без змін.
 
За змістом вищевказаного судового рішення у справі № 357/2296/20 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» є таким, за яким не відбулось переведення боргу перед ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон» за депозитним договором від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200. Оскільки відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання з повернення вкладу та сплати процентів, тому Верховний Суд також погодився з висновками судів попередніх інстанцій про стягнення АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суми вкладу за депозитним договором від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200 в розмірі 16 207,11 доларів США та суми нарахованих процентів - 9 879,67 доларів США, загалом 26 086,78 доларів США.
 
2.           Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
 
Згідно з частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
 
Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові кошти вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові кошти - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати процентів на неї, а в банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).
 
Відповідно до статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договорів банківських вкладів, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.
 
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
 
Згідно зі статтею 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
 
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.
 
Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.
 
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
 
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
 
Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.
 
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказано, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
 
В постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) також вказано, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються». В постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Встановивши, що відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання з повернення вкладу та сплати процентів, що також підтверджено судовими рішеннями у справі № 357/2296/20, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання за депозитним договором від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200 за період з 13 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 1 655,26 доларів СШАвідповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року про те, що судом першої інстанції стягнуто три проценти річних в сумі 1 655,26-доларів США за розрахунком позивача, який наведено з урахуванням стягнутих судовим рішенням процентів, не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеними правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16, в постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), за змістом яких частина друга статті 625 ЦК України підлягає застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є також нараховані проценти за договором банківського вкладу.
 
При цьому касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» не містять посилань на неправильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо періоду нарахування та розміру стягнутих процентів за порушення строків виконання грошового зобов`язання з повернення депозиту та процентів за депозитним договором від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070028566200, а Верховним Судом не встановлено передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України правових підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційних скарг.
 
Доводи касаційних скарг АТ КБ «ПриватБанк» про те, що воно є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року банк уклав з ТОВ «ФК «Філіон» договір про переведення боргу, за яким фінансова компанія стала новим боржником за спірними договорами банківських вкладів, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
В постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження                     № 61-1297св22), на яку послалося АТ КБ «ПриватБанк» в касаційній скарзі, Верховний Суд зазначив, що законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не створив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
 
В постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження № 61-14093св20) та від 14 квітня 2021 року у справі № 757/61159/19-ц (провадження № 61-14467св20), в яких вирішувався спір між вкладниками та АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, вказано, що доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року банк уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір, за яким фінансова компанія стала боржником за спірними договорами банківського вкладу, є безпідставними, оскільки банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника, що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України. Посилання заявника на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від позивача жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
 
В постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17 (провадження № 61-9229св21), від 02 листопада 2021 року у справі № 757/45304/19-ц (провадження № 61-3221св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50904/17-ц (провадження № 61-9151св21), від 11 листопада 2021 року у справі № 183/3248/16 (провадження № 61-3971св21), в яких також вирішувався спір між вкладниками та АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, зазначено, що доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року банк уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір, за яким фінансова компанія стала боржником за спірними договорами банківського вкладу, є безпідставними. АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що згода кредиторів отримана шляхом їх приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті банку. При цьому відповідно до наданого витягу пунктом 1.1.7.59 Умов та Правил визначено, що згода клієнта отримується за принципом мовчазної згоди (стаття 205 ЦК України). Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, третя особа, яка має намір стати боржником. Звідси, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор запропонував здійснити заміну боржника. В будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, в рішенні обґрунтовано вказав, що для кредитора має суттєве значення особа боржника, оскільки від цього залежить забезпечення зобов`язання такими критеріями, як платоспроможність, добросовісність та надійність контрагента. Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом; правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків; у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Натомість із депозитного договору не вбачається, що сторони також керуються згаданими вище Умовами та правилами, а з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу. Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові; правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. З огляду на те, що договір між АТ КБ «ПриватБанк» та позивачем укладено у письмовій формі, він містить умови про їх двостороннє волевиявлення, передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до правовідносин сторін у цій справі.
 
Враховуючи викладене, аргументи касаційних скарг АТ КБ «ПриватБанк» щодо наявності підстав для залучення ТОВ «ФК «Фінілон» як відповідача в цій справі, є неспроможними. Саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківських вкладів, з приводу виконання умов яких виникли спірні правовідносини, а отже, й належним відповідачем, що відповідає правовій позиції у подібних правовідносинах, викладеній Верховним Судом у вищезгаданих постановах.
 
Наведені в оскаржуваних судових рішеннях в цій справі висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим висновкам, сформульованим у вищенаведених постановах суду касаційної інстанції, на які послалося АТ КБ «ПриватБанк» в касаційних скаргах, так як суди виконали свій обов`язок щодо встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
 
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
 
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
В пункті 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
 
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
 
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
 
Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
 
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
 
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
 
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
 
Згідно з правовими висновками, викладеними в додаткових постановах Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 873/244/21, від 19 липня 2022 року у справі № 910/6807/21, від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
 
Крім того, за змістом постанови від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.
 
У справі, що переглядається, на підтвердження понесених в суді першої інстанції судових витрат стороною позивача надано: копію договору від 23 грудня 2019 року № 20/12-2019, копію додаткової угоди від 20 липня 2020 року № 1 до договору від 23 грудня 2019 року № 20/12-2019 та акт виконаних робіт від 27 вересня 2022 року № 2 до договору від 23 грудня 2019 року № 20/12-2019.
 
Відповідно до пункту 1 додаткової угоди від 20 липня 2020 року № 1 до договору від 23 грудня 2019 року № 20/12-2019 адвокатське бюро «Олексія Романченко» прийняло на себе зобов`язання надати  ОСОБА_1 правову допомогу щодо стягнення штрафних санкцій з АТ КБ «ПриватБанк» за порушення строків повернення клієнту коштів по депозитному договору.
 
В пункті 2 додаткової угоди від 20 липня 2020 року № 1 до договору від 23 грудня 2019 року № 20/12-2019 сторони погодили, що гонорар адвокатського бюро за ведення справи, визначеної у пункті 1 цієї додаткової угоди, у суді першої інстанції складає 5 000 грн у будь-якому випадку, навіть у разі ухвалення судом рішення не на користь клієнта.
 
Відповідно до пункту 5 додаткової угоди від 20 липня 2020 року № 1 до договору від 23 грудня 2019 року № 20/12-2019 клієнт сплачує кошти, визначені в пункті 2 цієї додаткової угоди протягом 30 календарних днів з моменту ухвалення судового рішення судом першої інстанції.
 
Згідно з пунктом 8 додаткової угоди від 20 липня 2020 року № 1 до договору від 23 грудня 2019 року № 20/12-2019 надання адвокатським бюро правничої допомоги при розгляді справи у суді першої інстанції включає у разі необхідності: підготовка та подання до суду позовної заяви, підготовку і подання до суду відповіді на відзив на позовну заяву, підготовка та подання до суду клопотань про залучення доказів, надання суду відповідних доказів, за необхідності підготовку та подання до суду заяв та клопотань з процесуальних питань або заперечень на заяви та клопотання з процесуальних питань, участь у судових засіданнях, надання пояснень суду, підготовку та подання до суду інших документів, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України, які необхідні для розгляду справи.
 
В акті виконаних робіт від 27 вересня 2022 року № 2 до договору від 23 грудня 2019 року № 20/12-2019 сторони підтвердили, що адвокатське бюро надало клієнту правничу допомогу у Білоцерківському міськрайонному суді Київської області при розгляді справи № 357/7395/20 про захист прав споживачів, а саме: підготовка позовної заяви від 25 липня 2020 року - 2,5 години; підготовка клопотання про поновлення провадження у справі від 02 травня 2022 року - 0,25 години; підготовка заяви про зміну предмета позову від 02 травня 2022 року - 1,5 години; підготовка відповіді на відзив від 27 червня 2022 року - 1 година; підготовка клопотання про поновлення провадження від 10 серпня 2022 року - 0,25 години; участь у судовому засіданні 14 червня 2022 року - 0,5 години; участь у судовому засіданні 05 липня 2022 року - 0,5 години; участь у судовому засіданні 26 липня 2022 року - 1,5 години; участь у судовому засіданні 26 вересня 2022 року - 1 година.
 
На підтвердження понесених судових витрат в суді апеляційної інстанції, окрім вищевказаних договорів  стороною позивача надано також акт виконаних робіт  від 10 березня 2023 року № 5 до договору від 23 грудня 2019 року № 20/12-2019.
 
В акті виконаних робіт від 10 березня 2023 року № 5 до договору від 23 грудня 2019 року № 20/12-2019 сторони підтвердили, що адвокатське бюро надало клієнту правничу допомогу у Київському апеляційному суді Київської області при розгляді справи № 357/7395/20 про захист прав споживачів, а саме: підготовка клопотання про ознайомлення із матеріалами справи - 0,5 години; підготовка відзиву на апеляційну скаргу на основне рішення - 1,5 години; підготовка відзиву на апеляційну скаргу на  додаткове рішення - 1 година; участь у судовому засіданні 09 березня 2023 року, включаючи час на прибуття - 3 години; підготовка заяви про ухвалення додаткового рішення - 1 година.
 
В пункті 3 додаткової угоди від 20 липня 2020 року № 1 до договору від 23 грудня 2019 року № 20/12-2019 сторони погодили, що гонорар адвокатського бюро за ведення справи, визначеної у пункті 1 цієї додаткової угоди, у суді апеляційної інстанції складає 5 000 грн у будь-якому випадку, навіть у разі ухвалення судом рішення не на користь клієнта.
 
Відповідно до пункту 6 додаткової угоди від 20 липня 2020 року № 1 до договору від 23 грудня 2019 року № 20/12-2019 клієнт сплачує кошти, визначені в пункті 3 цієї додаткової угоди протягом 30 календарних днів з моменту ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції.
 
За змістом постанови від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, Верховний Суд дійшов висновку про те, що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.
 
За таких обставин, оскільки умовами вищевказаної додаткової угоди сума гонорару адвоката за надання правової допомоги як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді встановлена у фіксованому розмірі по 5 000 грн, а отже розмір витрат є визначеним, то суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення цих витрат з відповідача на користь позивача. 
 
При цьому суди попередніх інстанцій врахували клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату послуг адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, і виходили з того, щосторона відповідача не надала належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу.
 
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами обставини справи, посилання заявника в касаційних скаргах на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, в постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 21 жовтня 2021 року у справі № 750/2055/20, від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18 тощо, є безпідставними, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційних скарг фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.  
 
Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційних скаргах підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційних скарг про недослідження судами наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків судів.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення цього суду від 07 жовтня 2022 року, постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року та додаткову постанову цього суду від 03 травня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                      О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович