ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 травня 2024 року
м. Київ
справа № 129/2809/19
провадження № 51-7059 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                               ОСОБА_1 ,
суддів                                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання     ОСОБА_4 ,
прокурора                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                   ОСОБА_6 ,
засудженого                               ОСОБА_7 ,
в режимі відеоконференції
засудженого                               ОСОБА_8 ,
захисника                                   ОСОБА_9 , 
потерпілого                                ОСОБА_10 , 
представника потерпілого           ОСОБА_11 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненням захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Вінницького апеляційного суду від 02 листопада 2023 року та касаційну скаргу зі змінами і доповненнями потерпілого ОСОБА_10 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 01 червня 2023 року та вирок Вінницького апеляційного суду від 02 листопада 2023 року щодо засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12019020120000173, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Красненьке Іллінецького району Вінницької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Гнатівка Гайсинського району Вінницької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296 КК України,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 01 червня 2023 року засуджено:
ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки 6 місяців, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки 6 місяців, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
До набуття вироком законної сили запобіжний захід щодо ОСОБА_7 та  ОСОБА_8 ухвалено не обирати.
Цивільні позови ОСОБА_13 та ОСОБА_10 задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_8 та ОСОБА_7 солідарно на користь: ОСОБА_13 33 334 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; 
ОСОБА_10 моральну шкоду у сумі 103 334  грн, майнову у розмірі 
21 008 грн та судові витрати в сумі 18 400 грн.
Вироком Вінницького апеляційного суду від 02 листопада 2023 року вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасовано в частині призначено покарання та ухвалено новий вирок, яким: 
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
ОСОБА_8 визнано винуватим за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296 КК України та призначено покарання: за ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 2 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
Початок строку відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ухвалено рахувати з дня їх затримання на виконання вироку.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За обставин, викладених у вироку,  ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 01 травня 2019 року, біля 01 год 30 хв., знаходячись біля будівлі кафе «Ірина», що по АДРЕСА_3 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, нехтуючи загальноприйнятими нормами поведінки та демонструючи явну зневагу до них, усвідомлюючи, що перебуває в громадському місці, з мотивів явної неповаги до суспільства, умисно, безпричинно, грубо порушуючи громадський порядок та загальні норми поведінки, проявляючи особливу зухвалість, використовуючи нікчемний привід, діючи без попередньої змови з іншою особою, а саме спільно із ОСОБА_8 , наніс кілька ударів кулаком правої та лівої руки в область голови ОСОБА_10 , внаслідок чого останньому було спричинено легкі тілесні ушкодження та легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, а також наніс удар правою ногою в область лівої ноги ОСОБА_10 , чим заподіяв потерпілому фізичну біль.
ОСОБА_8 у тому, що 01 травня 2019 року, біля 01 год 30 хв., знаходячись біля будівлі кафе «Ірина», що по АДРЕСА_3 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, нехтуючи загальноприйнятими нормами поведінки та демонструючи явну зневагу до них, усвідомлюючи, що перебуває в громадському місці, з мотивів явної неповаги до суспільства, умисно, безпричинно, грубо порушуючи громадський порядок та загальні норми поведінки, проявляючи особливу зухвалість, використовуючи нікчемний привід, діючи без попередньої змови з іншою особою, а саме спільно із ОСОБА_7 , наніс кілька ударів правою ногою в область голови 
ОСОБА_10 , коли останній знаходився в лежачому положенні на землі, внаслідок чого останньому було спричинено тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середнього ступеня важкості, по критерію тривалого розладу здоров`я.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі зі змінами та доповненнями потерпілий ОСОБА_10 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та суворість призначеного покарання, просить вироки місцевого та апеляційного судів змінити, призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки 6 місяців, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
При цьому просить стягнути на його користь з ОСОБА_7 187 587 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 15 568 грн майнової шкоди та судові витрати пов`язані із розглядом даної справи у Вінницькому апеляційному суді в сумі 1 750 грн.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги його заяви від 06 серпня 2021 року та 18 квітня 2023 року про збільшення позовних вимог, які були зумовлені продовженням лікування під час розгляду кримінального провадження в суді, інфляційними процесами та затягуванням справи зі сторони обвинувачених по справі. Вважає необґрунтованим висновок апеляційного суду щодо законності залишення без уваги вказаних змін до цивільного позову судом першої інстанції. 
Також не погоджується з відмовою апеляційного суду щодо вирішення питання про стягнення з обвинувачених витрат на правову допомогу, яка полягала у підготовці та складанні апеляційної скарги на вирок суду першої інстанції. 
Разом з цим вказує, що до моменту подачі касаційної скарги завдана йому шкода ОСОБА_8 відшкодована повністю, тоді як ОСОБА_7 відшкодована частково, у зв`язку з чим просить стягнути з останнього у рахунок відшкодування моральної шкоди 187 587 грн та 15 568 грн майнової шкоди, а також 1 750 грн витрат на правничу допомогу.
Вважає, що апеляційний суд безпідставно не визнав щире каяття ОСОБА_8 . обставиною, що пом`якшує покарання, та не надав оцінки визнаної судом першої інстанції обставиною, яка пом`якшує покарання, - активне сприяння розкриттю злочину, про що вказано в обвинувальному акті. 
Без належної оцінки вказаного суду залишилося посткримінальна поведінка, не заперечення про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, дані про особу ОСОБА_8 , який раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, визнав вину, має постійне місце проживання та реєстрації, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Крім цього потерпілий ОСОБА_10 звернувся до касаційного суду із заявою про стягнення на його користь з ОСОБА_7 понесених витрат на правову допомогу адвоката у сумі 10 000 грн, пов`язаних із підготовкою та складанням його касаційної скарги на вирок апеляційного суду та письмових пояснень на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 . 
У касаційній скарзі з доповненням захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просять вирок апеляційного суду змінити, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки 6 місяців, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги сторона захисту вказує на те, що апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги визнання ОСОБА_7 вини, залишив без надання відповідної оцінки активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, визнане судом першої інстанції обставиною, яка пом`якшує покарання, що також відображено в обвинувальному акті, не врахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, і надав перевагу обставині, що його обтяжує, - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, яка не підтверджена матеріалами кримінального провадження. Засуджений не заперечував заподіяння моральної та матеріальної шкоди, а також її розмір визначений судом, однак через небажання приймати вибачення та ненадання потерпілим ОСОБА_10 даних та реквізитів для здійснення грошового переказу був позбавлений можливості відшкодувати вказану шкоду.
Крім цього, апеляційний суд залишив поза увагою посткримінальну поведінку, дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та реєстрації, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, в повному обсязі визнав розмір спричиненої матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_10 та частково визнав моральну шкоду.
Також вказаним судом належним чином не враховано ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, а також роль засудженого у його вчиненні та наслідки у виді спричинення потерпілому ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень. Формально апеляційний суд віднісся також і до досудової доповіді органу пробації щодо можливості виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк та що останній не становить високої небезпеки для суспільства.
Разом з цим у доповненні до касаційної скарги захисники просять визнати відшкодування шкоди, як обставину, що пом`якшує ОСОБА_7  покарання.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 та його представник 
 ОСОБА_11 просили задовольнити касаційну скаргу потерпілого, а касаційну скаргу захисників залишити без задоволення. 
Засуджений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 підтримали доводи касаційної скарги сторони захисту та просили відмовити у задоволенні касаційної скарги потерпілого.
Засуджений ОСОБА_8 підтримав касаційну скаргу потерпілого, а касаційну скаргу захисників просив вирішити на розсуд суду.
Захисник ОСОБА_9 просив задовольнити касаційну скаргу потерпілого частково, а касаційну скаргу сторони захисту вирішити на розсуд суду.
Прокурор частково підтримав доводи касаційної скарги потерпілого  ОСОБА_10 та просив відмовити у задоволенні касаційної скарги сторони захисту.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, при  цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та  процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, які не було встановлено в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Згідно приписів ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які їх засуджено, та кваліфікація дій у касаційних скаргах не оспорюються.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Що стосується доводів касаційної скарги потерпілого ОСОБА_10 про безпідставне не взяття до уваги судами попередніх інстанцій його змін до цивільного позову від 06 серпня 2021 року та 18 квітня 2023 року про збільшення позовних вимог та невмотивованості судових рішень в цій частині, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Виходячи зі змісту ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, який у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до початку судового розгляду ОСОБА_10 та ОСОБА_13 подали до суду цивільний позов до особи, відносно якої кримінальне провадження закрито, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в якому просили стягнути з останніх солідарно на користь: ОСОБА_13 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та понесені по справі судові витрати; ОСОБА_10 155 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 31 512,44 грн матеріальної шкоди та понесені по справі судові витрати (т. 1 а. п. 68-72).
Упродовж судового розгляду кримінального провадження, а саме 06.08.2021потерпілий ОСОБА_10 звернувся з цивільним позовом у якому збільшив  позовні вимоги та просив стягнути із особи, відносно якої кримінальне провадження закрито, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 солідарно на його користь 355 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 38 685,84 грн матеріальної шкоди та понесені по справі судові витрати (т. 1 а. п. 205-209).
18.04.2023 ОСОБА_10 та ОСОБА_13 подали до суду цивільний позов зі зміненими позовними вимогами в якому просили: ОСОБА_10 - стягнути із особи, відносно якої кримінальне провадження закрито, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 солідарно на його користь 478 508 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 52 145 грн матеріальної шкоди та солідарно із ОСОБА_8 та ОСОБА_7 понесені по справі судові витрати; ОСОБА_13 - стягнути із особи, відносно якої кримінальне провадження закрито, на його користь 
74 216 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати (т. 3 а. п. 26-29).
З посиланням на положення ст. 128 КПК України суд першої інстанції позовні вимоги потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_13 задовольнив частково, взявши до уваги їх позов, поданий до початку судового розгляду, та стягнув із ОСОБА_8 та ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_10 
21 008 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 103 334 грн моральної шкоди та понесені судові витрати; на користь ОСОБА_13 33 334 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Разом з тим, апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду щодо залишення поза увагою цивільного позову ОСОБА_10 та ОСОБА_13 зі збільшеними позовними вимогами, мотивувавши своє рішення тим, що він поданий з порушенням правил, визначених ст. 128 КПК України, а саме 06.08.2021 та 18.04.2023, тобто після того, як судовий розгляд вже було розпочато.
З досліджених матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_13 звернулися з цивільним позовом до початку судового розгляду, що узгоджується з положеннями ст. 128 КПК України. 
У кримінальному процесуальному законодавстві відсутні застереження щодо внесення змін до цивільного позову в ході судового розгляду, у тому числі й щодо  збільшення його розміру, що підтверджується усталеною практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зокрема, викладеною у постановах від 
26 травня 2020 року у справі № 398/4782/18 та від 16 вересня 2020 року у справі 
№ 569/713/18, тому апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про правильність вирішення місцевим судом цивільного позову, що свідчить про істотне порушення вказаним судом вимог кримінального процесуального закону в частині наведеного спростування доводів апеляційної скарги потерпілих щодо цивільного позову. 
Крім цього, як слідує матеріалів кримінального провадження потерпілі 
ОСОБА_13 та ОСОБА_10 звернулися до апеляційного суду із заявами про стягнення солідарно з особи, щодо якої закрито кримінальне провадження, обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 витрат на правову допомогу у розмірі про 3 500 грн кожному, яка полягала у підготовці та складанні їх апеляційної скарги.
В мотивувальній частині ухвали апеляційний суд зазначив, що відповідно до вимог ст. 404 КПК України предметом апеляційного перегляду є судове рішення суду першої інстанції. Оскільки вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 01.06.2023 не вирішувалось питання про стягнення з обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_10 витрат на правову допомогу, пов`язаних із підготовкою та складанням апеляційної скарги на вказаний вирок і не могло вирішуватись, оскільки на той час такі витрати ними не були понесені, то відповідно в цій частині відсутній предмет перегляду.
Такий висновок апеляційного суду є безпідставним та не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки питання щодо стягнення витрат на правову допомогу, пов`язаних із підготовкою та складанням апеляційної скарги, вказаному суду необхідно було вирішити відповідно до положень статей 118, 124 КПК України.
Разом з цим, в порушення вимог п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК України резолютивна частина вироку апеляційного суду не містить результату вирішення питання про розподіл процесуальних витрат, який полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК України. 
У заяві до Верховного Суду потерпілий ОСОБА_10 висловив вимогу про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 10 000 грн, пов`язаних із підготовкою та складанням його касаційної скарги на вирок апеляційного суду та письмових пояснень на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 ,покликаючись на наявність договору про надання правничої допомоги від 12 січня 2024 року, в якому визначено розмір гонорару, акта виконаних робіт та квитанції про оплату за виконані роботи від 22 січня 2024 року. 
Положення ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) передбачають: 
- п. 4 - договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору;
- п. 6 - інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;
- п. 9 - представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Видами адвокатської діяльності (ст. 19 цього Закону), зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно зі ст. 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України»).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі 607/4341/20).
Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах 
№ 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц, Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/1216/16).
Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України).
Інформація, яка міститься в акті виконаних робіт, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, та неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18).
Проте потерпілий ОСОБА_10 не надав жодного розрахунку вартості правових послуг, що підтверджує обсяг наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правової допомоги у вказаному кримінальному провадженні, з урахуванням критеріїв дійсних адвокатських витрат, їх необхідності та розумності.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_10 у заяві про стягнення витрат на правову допомогу із засудженого ОСОБА_15 вказує на понесені ним витрати на оплату правничих послуг, пов`язаних із підготовкою та складанням касаційної скарги на вирок Вінницького апеляційного суду від 
02 листопада 2023 року та письмові пояснення на касаційну скаргу ОСОБА_15 . Разом з тим, касаційна скарга потерпілим подана на вироки Гайсинського районного суду Вінницької області від 01 червня 2023 року та Вінницького апеляційного суду від 02 листопада 2023 року щодо засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , при цьому засуджений ОСОБА_15 до Верховного Суду із касаційною скаргою не звертався. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви потерпілого ОСОБА_10 про стягнення із засудженого ОСОБА_15 витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.
Відповідно до статей 404, 407, 420 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю чи частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням ст. 409 цього Кодексу.
Вирішуючи питання про зміну або скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд має враховувати приписи статей 408, 420 КПК України.
Згідно ч. 2 ст. 420 КПК України вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вказаному вироку зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги. 
Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У вироку суд першої інстанції вказав, що призначенні виду та розміру покарання обвинуваченим враховує: 
ОСОБА_7 ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, обставини та характер його вчинення, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, повне визнання вини, висновок органу пробації, не перебування на обліку у лікарів психіатра та нарколога, обставину, що пом`якшує покарання, - активне сприяння розкриттю злочину, а також обставину, яка обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння;
ОСОБА_8 ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є нетяжкими злочинами, обставини та характер їх вчинення, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, повне визнання вини, висновок органу пробації, не перебування на обліку у лікарів психіатра та нарколога, обставину, що пом`якшує покарання, - активне сприяння розкриттю злочину, а також обставину, яка обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, дійшов висновку, що звільняючи ОСОБА_7 та  ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягав застосуванню.
Частково задовольнивши апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , суд апеляційної інстанції скасував вирок місцевого суду у частині призначеного покарання та ухвалив свій вирок, яким призначив покарання:  ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.   
Обґрунтовуючи свій висновок щодо безпідставного звільнення обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8   від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд зазначив, що з огляду на відомості щодо осіб обвинувачених, які раніше не судимі, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебувають, визнання вини, ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, висновків органу пробації, місцевий суд залишив поза увагою ті обставини, що не дивлячись на визнання вини у скоєному, обвинувачені не вчинили жодних дій на відшкодування заподіяної потерпілим шкоди, а також не дослідив та не надав оцінки позиції потерпілих щодо призначення покарання, не в повній мірі врахував вчинення кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння.
Однак, колегія суддів не погоджується із вказаними мотивами апеляційного суду, оскільки така оцінка є поверхневою, з огляду на залишення поза увагою активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставини, що пом`якшує покарання, яка зазначена у обвинувальному акті та врахована судом першої інстанції при призначенні покарання, а також даних щодо осіб 
 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , висновків органу пробації щодо можливості їх виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк та ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов передчасного висновку про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме вимог ст. 75 КК України, при призначенні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання.
Таким чином, вирок апеляційного суду не можна визнати законним, обґрунтованим і вмотивованим, його зміст не відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України, тому підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене та постановити законне й справедливе судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу з доповненням захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та касаційну скаргу зі змінами і доповненнями потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Вінницького апеляційного суду від 02 листопада 2023 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Звільнити обвинуваченого  ОСОБА_8 з-під варти.
Заяву потерпілого ОСОБА_10 про стягнення на його користь із засудженого ОСОБА_7 витрат на правову допомогу адвоката у сумі 10 000 грн, пов`язаних із підготовкою та складанням його касаційної скарги та письмових пояснень на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 , залишити без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                              ОСОБА_3