ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/4922/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Жук Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 квітня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Кобаля М.І., Файдюка В.В., при секретарі Присяжній Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України, директора Департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Л.М., Державного секретаря Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Київській області, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України, директора Департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Л.М., Державного секретаря Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Київській області, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в якому висував наступні вимоги:
- визнати протиправним та скасувати наказ в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України, директора Департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Л.М. №4375/к від 26 грудня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області;
- зобов`язати Державного секретаря Міністерства юстиції України поновити ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у новоствореному повному правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції;
- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу;
- стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 500 000,00 грн.;
- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі за один місяць.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року з урахуванням ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року про виправлення описки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 року скасовано та прийнято нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. державного секретаря Міністерства юстиції України, директора департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Людмили Миколаївни № 4375/к від 26 грудня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області.
Поновлено ОСОБА_1 з 17 лютого 2020 року на посаді рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у новоствореному правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ).
Стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (код ЄДРПОУ: 43315602, адреса: 01001, місто Київ, провулок Музейний, 2-Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2019 року по 22 вересня 2021 року в розмірі 1 397 940, 04 грн.
Стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (код ЄДРПОУ: 43315602, адреса: 01001, місто Київ, провулок Музейний, 2-Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) завдану моральну шкоду в розмірі 37 836, 00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у новоствореному правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ) та стягнення з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.
Постановою Верховного Суду від 09 червня 2022 року скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року у цій справі, а справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 09 червня 2022 року погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що Міністерство юстиції України порушило установлений законом порядок звільнення позивача. 
Натомість, вирішуючи питання щодо обраного судом апеляційної інстанції способу захисту порушеного права позивача, Верховний Суд зазначив, що такий спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним. 
У цьому зв`язку Суд зауважив, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 12 березня 2021 року Головне територіальне управління юстиції у Київській області припинило свою діяльність, тобто здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах. Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Київській області. 
За наведених підстав Верховний Суд виснував, що правильне вирішення справи та застосування ефективного способу захисту порушеного права вимагає, щоб відповідачем за цим позовом також було Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), яке є правонаступником Головне територіальне управління юстиції у Київській області та яке припинило свою діяльність вже на час розгляду справи судом першої інстанції.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України, директора Департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Л.М. №4375/к від 26.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області.
Поновлено ОСОБА_1 з 18 лютого 2020 року на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції.
Стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01001, місто Київ, провулок Музейний, 2-Д, код ЄДРПОУ 43315602) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 вересня 2021 року по 05 жовтня 2022 року в розмірі 853 580,90 грн.
В іншій частині адміністративного позову - відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та прийнято в цій частині нову постанову, якою стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01001, місто Київ, провулок Музейний, 2-Д, код ЄДРПОУ 43315602) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2019 року по 05 жовтня 2022 року в розмірі 2 673 972,00 грн., з врахуванням раніше виплачених сум.
Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023року касаційну скаргу Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а касаційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2023 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку скасовано. Ухвалено нове рішення, яким стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.02.2020 по 05.10.2022 у розмірі 985 715,00 (дев`ятсот вісімдесят п`ять тисяч сімсот п`ятнадцять) грн. без урахування податків та зборів. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2023 у цій справі залишено без змін.
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із заявою про визнання протиправними дій Міністерства юстиції України на виконання рішення суду в даній справі, в якій просить:
-    визнати протиправними дії Міністерства юстиції України, вчинені на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022, шляхом видання Наказу № 1797/к від 31.10.2023;
-  постановити окрему ухвалу про порушення Міністерством юстиції України вимог пп. 10 п. 12-2 Положення про Міністерство юстиції України, ч. 1 ст. 21 КЗпП України та ст. 33 Закону України «Про державну службу», ст. 129-1 Конституції України, -з метою усунення порушень, спричинених протиправним наказом № 1797/к від 31.10.2023 та притягнення винних осіб до відповідальності;
-    установити Міністерству юстиції України строк на подання звіту про виконання вимог окремої ухвали.
В обґрунтування поданого клопотання позивачем зазначено, що на адвокатський запит від 24.10.2023 №01-10 Міністерство юстиції України повідомило про те, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 видано наказ від 31.10.2023 № 1797/к. У свою чергу ОСОБА_1 вказує про те, що зміст наказу Міністерства юстиції України № 1797/к від 31.10.2023 не спрямований на реальне виконання рішення суду про поновлення на посаді, на його думку, означений наказ виданий з перевищенням повноважень державного секретаря, не містить обов`язкових умов праці та не є належним виконанням рішення суду від 05.10.2022. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року було визнано протиправними дії Міністерства юстиції України вчиненні на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2023 у справі №640/4922/20 щодо видання наказу №1797/к від 31.10.2023, у зв`язку з неможливістю його реалізації; визнано протиправним наказ Міністерства юстиції України № 1797/к від 31.10.2023; зобов`язано Міністерство юстиції України вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону під час виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2023 у справі № 640/4922/20; повідомлено очільника Міністерства юстиції України - Міністра юстиції України Дениса Малюську про встановлені порушення для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; встановлено Міністерству юстиції України 30-тиденний строк з дня отримання (вручення) копії цієї ухвали для подання до суду доказів вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону під час виконання судового рішення; направлено окрему ухвалу Київській міській прокуратурі (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9) для перевірки обставин викладених в даній ухвалі стосовно порушення Міністерством юстиції України законодавства, яке містить можливі ознаки злочину, передбаченого частиною третьою статті 382 Кримінального кодексу України.
В апеляційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача про визнання протиправними дій Міністерства юстиції України на виконання рішення суду в даній справі.
Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) також звернулось з апеляційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача, поданої ним в порядку статей 249, 383 КАС України.
Представник Міністерства юстиції України у судовому засіданні підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача.
Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Решта сторін до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.
Представник Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із тим, що представник приймає участь в судовому засіданні, на підтвердження чого було надано скріншоти судових засідань з сайту «Судова влада».
Дослідивши означене клопотання, колегія суддів зазначає, що надані представником Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Башук  Ю.О. скріншоти судових засідань з сайту «Судова влада» не є належними доказами саме її участі у вказаних судових засіданнях, до того ж, відсутні належні та допустимі докази, що Башук Ю.О. є єдиним представником Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а тому відсутні підстави для задоволення вказаного клопотання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Частиною першою статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частин другої, третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Частиною восьмою статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Отже, законна сила судового рішення поширюється на всю територію України, а обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; за неповагу до суду і судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності.
У рішенні Конституційного суду України від 30.06.2009 року N 16-рп/2009 зазначено, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.
Слід зауважити, що правозастосування статті 383 Кодексу адміністративного судочинства розглядалось Конституційним судом України у рішенні від 01.03.2023 у справі № 3-27/2022 (54/22).
Суд нагадав, що Конституція України містить приписи з питань виконання судових рішень, зокрема: визначає обов`язковість судового рішення як одну з основних засад судочинства (пункт 9частини другої статті 129); установлює, що судове рішення є обов`язковим до виконання (друге речення частини першої статті 129-1); покладає на державу обов`язок забезпечити виконання судового рішення у визначеному законом порядку (частина друга статті 129-1).
Конституційний Суд України зазначав, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); обов`язкове виконання судового рішення є доконечною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та поновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам „верховенства права" (правовладдя) та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист [перше речення абзацу восьмого, абзац чотирнадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019].
Європейський суд із прав людини так само наголосив на тому, що право на справедливий суд, гарантоване кожному пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби „національна юридична система дозволяла, щоб остаточне, зобов`язальне судове рішення залишалось таким, що не породжує юридичних наслідків на шкоду одній зі сторін. Не можна припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції ґрунтовно описував процесуальні гарантії, що їх надано учасникам судового процесу, а саме: справедливий, прилюдний і швидкий розгляд справи, не захищаючи виконання судових рішень; якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до суду та здійснення судочинства, це означало б привести до стану, несумісного з принципом правовладдя, що його Договірні держави зобов`язалися додержувати, ратифікувавши Конвенцію" [рішення у справі Шмалько проти України/Shmalko v. Ukraine від 20 липня 2004 року (заява № 60750/00), § 43].
Конституційний Суд України зазначає, що з принципу правовладдя та вимоги утвердження й забезпечення права особи на судовий захист в адміністративному судочинстві випливає обов`язок держави забезпечити також обов`язкове виконання судового рішення, ухваленого на користь особи, задля реального захисту та поновлення її прав, свобод, інтересів, що зазнали порушення внаслідок ухвалення рішень, учинення дій або бездіяльності органами публічної влади, їх посадовими і службовими особами. Невиконання державою цього обов`язку суперечить приписам пункту 9 частини другої статті 129, частин першої, другої статті 129-1Конституції України та призводить до порушення права особи на судовий захист, підриває дієвість адміністративного судочинства, а отже, є несумісним із принципом правовладдя, що його встановлено частиною першою статті 8 Конституції України.
Верховний Суд у постанові від 05.10.2023 у справі № 340/693/22, вирішуючи питання застосування приписів статей 235, 236 Кодексу законів про працю України та статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України сформував наступні висновки.
Верховний Суд зазначає, що завершальним етапом у розгляді адміністративної справи є прийняття судового рішення, яким здійснюється судовий захист прав і законних інтересів суб`єктів адміністративного права. Саме цей судовий акт урегульовує публічно-правові спори і забезпечує правову визначеність у цій сфері правовідносин. Обов`язковості судові рішення набувають після набрання ними законної сили, завдяки чому рішення суду є максимально недоторканим, що надає         йому рис стабільності, незмінності та остаточності. Водночас, складовою принципу обов`язковості судових рішень є також юридична відповідальність за їхнє невиконання. Одним із таких заходів впливу є відповідальність установлена статтею 236 КЗпП України.
Поряд з цим у справі №640/19103/19 Верховний Суд, зокрема, указав, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Також Верховний Суд у справі №640/10445/21 зауважив, що з аналізу вищевказаних положень КАС України та КЗпП України висновується, що звільнений без законної підстави працівник підлягає поновленню на попередній роботі. Роботодавець зобов`язаний виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі добровільно і негайно шляхом видання про це наказу. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивості обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно - з дати його ухвалення, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав працівника, гарантованих Конституцією України. В разі невиконання рішення суду в добровільному порядку воно підлягає примусовому виконанню державною виконавчою службою.
Крім того, указані питання також порушувалися Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово указував про постійно існуючу проблему в Україні щодо порушення норм Конвенції, які найчастіше виявляв цей Суд у справах проти України, так як більше ніж половина рішень, винесених Судом у таких справах, стосувалися саме питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за що несуть органи влади України.
Такий стан справ породжував питання про відповідальність держави за виконання судового рішення, а тому ЄСПЛ неодноразово повторював, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. У таких справах відповідний     державний     орган,     який     було     належним      чином поінформовано     про     таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.
При цьому порядок виконання судового рішення також неодноразово був предметом розгляду Верховним Судом.
Так, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18 колегія суддів зазначила наступне.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.
Як вбачається з матеріалів справи, Київським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист № 640/4922/20 від 22.08.2023, в якому зазначено обов`язок Міністерства юстиції України поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції.
Як зазначає ОСОБА_1 виконавчий лист подано до Міністерства юстиції України 23.10.2023 у скриньку за адресою АДРЕСА_2 .
Поряд з цим, представником ОСОБА_1 направлено до Міністерства юстиції України адвокатський запит № 01-10 від 24.10.2023, у відповідь на який листом № 142607/164679-33-23/14.3 від 31.10.2023 повідомлено, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 у справі № 640/4922/20 ОСОБА_1 наказом Міністерства юстиції України від 31.10.2023 № 1797/к поновлено з 18.02.2020 на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції.
Водночас, судом встановлено, що наказом від 31.10.2023 № 1797/к визначено:
1. Скасувати наказ Міністерства юстиції України від 26 грудня 2019 року №4375/к «Про звільнення».
2. Поновити ОСОБА_1 з 18 лютого 2020 року на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ).
В подальшому, адвокатом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України направлено адвокатський запит № 01-12 від 02.11.2023, в якому запитано:
-  надати інформацію, на яку саме посаду, із наявних у штатному розписі ЦМУ МЮ (м. Київ) на 2023 рік, затвердженому в.о. державного секретаря 18.07.2023, та призначення яких віднесено до повноважень державного секретаря, поновлено ОСОБА_1 , згідно з наказом Міністерства юстиції України №1797/к від 31.10.2023;
-  у разі зміни штатного розпису ЦМУ МЮ (м. Київ) після 18.07.2023, надати інформацію, на яку саме посаду, із наявних у чинній редакції штатного розпису ЦМУ МЮ (м. Київ) та призначення яких віднесено до повноважень державного секретаря, поновлено ОСОБА_1 , згідно з наказом Міністерства юстиції України №1797/к від 31.10.2023.
Листом від 08.11.2023 №146635/169856-33-23/14.3 Міністерство юстиції України повідомило, що формулювання «на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції (м. Київ)» повністю відповідає резолютивній частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 у справі №640/4922/20.
На адвокатський запит № 01-27 від 05.12.2023 про посаду, на якій поновлено ОСОБА_1 , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) у листі №63754/13.1-23/вх.61293/13-23 від 11.12.2023 також застосувало вищезазначене формулювання про відповідність резолютивній частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022.
Крім того Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) у листі №59316/13.1-23 від 15.11.2023, у відповідь на адвокатський запит №01-14 від 08.11.2023, зазначило про відсутність наказу про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 31.10.2023 № 1797/к «Про поновлення», а також вказано про відсутність у штатному розписі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) назви посади, зазначеної у наказі від 31.10.2023 № 1797/к.
У відповідь на адвокатський запит №01-18 від 20.11.2023, Міністерство юстиції України листом № 154429/179960-33-23/14.3 від 23.11.2023 повідомило про те, що не володіє та не зобов`язане володіти інформацією про посадових осіб Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відповідальних за виконання наказу від 31.10.2023 № 1797/к.
Додатково вказано про відсутність правових підстав для оголошення означеного наказу Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ).
Аналогічну відповідь надано і Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) листом № 60967/13.1-23/вх.58325/13-23 від 27.11.2023.
ОСОБА_1 звернувся особисто до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою від 09.11.2023, в якій просив зазначити, на якій саме посаді, із наявних у штатному розписі, його поновлено наказом від 31.10.2023 № 1797/к.
У відповіді Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 04.12.2023 №62456/13.1-23/вх.Ш-15095-23 зазначено, що у структурі та штатному розписі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відсутня назва посади, зазначена у наказі від 31.10.2023 № 1797/к.
У листі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 63755/13.1-23/вх.61306/13-23 від 11.12.2023 вказано про те, що документ, який регламентує посадові обов`язки поновленого працівника ОСОБА_1 не розроблявся.
В адвокатському запиті №01-29 від 05.12.2023 запитано надати інформацію про те, яким чином ОСОБА_1 фактично поновитися на посаді на підставі наказу від 31.10.2023 № 1797/к та приступити до виконання посадових обов`язків.
Листом Міністерства юстиції України №162539/190684-33-23/14.3 від 08.12.2023 вчергове повідомлено про відповідність формулювання, викладеного у наказі, резолютивній частині рішення суду від 05.10.2022, а також про відсутність повноважень встановлювати спосіб та порядок виконання такого рішення.
Суд звертає увагу, що виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді мало бути ініційоване негайно після отримання відповідачем рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022, а саме виконання такого рішення завершується датою фактичного допуску позивача до виконання ним своїх посадових обов`язків.
Водночас, як вбачається із наданих ОСОБА_1 адвокатських запитів та відповідей на них, фактичне поновлення позивача на посаді не відбулось, до виконання посадових обов`язків він не приступив, наразі Міністерство юстиції України вважає рішення суду від 05.10.2022 виконаним, оскільки формулювання наказу від 31.10.2023 № 1797/к повністю відповідає резолютивній частині відповідного рішення суду.
Постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 02.07.2014 затверджено Положення про Міністерство юстиції України, згідно з п. 12-1 якого, повноваження керівника державної служби у Мін`юсті здійснює державний секретар Мін`юсту.
Згідно з підпунктом десятим пункту 12-2 вказаного Положення державний секретар Мін`юсту відповідно до покладених на нього завдань: призначає на посаду та звільняє з посади керівників територіальних органів Мін`юсту та їх заступників, керівників та заступників керівників органів державної виконавчої служби, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, Автономної Республіки Крим, міста Києва або Севастополя, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності.
З аналізу наведених норм слідує, що державний секретар Міністерства юстиції України наділений виключними повноваженнями щодо призначення та звільнення з посади керівників територіальних органів Мін`юсту та їх заступників, тож виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ), покладається саме на державного секретаря Мін`юсту.
Суд наголошує на тому, що такі повноваження державного секретаря обмежуються призначенням на посаду виключно керівників та їх заступників, тобто призначення на інші посади територіального органу Мін`юсту знаходиться поза межами повноважень державного секретаря.
Так Законом України «Про державну службу» не визначається зміст наказу про поновлення на посаді, однак наявні вимоги до акту про призначення на посаду.
Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 33 Закону України «Про державну службу» в акті про призначення на посаду зазначаються:
1) прізвище, ім`я, по батькові особи, яка призначається на посаду державної служби;
2) займана посада державної служби із зазначенням структурного підрозділу державного органу;
3) дата початку виконання посадових обов`язків;
4) умови оплати праці.
Копія акта про призначення на посаду видається державному службовцю, ще одна копія зберігається в його особовій справі.
Акт про призначення на посаду приймається у вигляді указу, постанови, наказу (розпорядження), рішення, залежно від категорії посади, відповідно до законодавства.
Отже з наведеної норми вбачається, що прийняття акту про призначення на посаду це процедура документального оформлення особи на державну службу та такий акт має визначену структуру, форму та відповідний зміст.
У статті 33 Закону України «Про державну службу» чітко визначені обов`язкові складові для будь-якого акта про призначення на посаду: прізвище, ім`я, по батькові особи, яка призначається на посаду державної служби; займана посада державної служби із зазначенням структурного підрозділу державного органу; дата початку виконання посадових обов`язків та умови оплати праці. 
Частина друга вказаної статті містить складові (умови), які можуть бути в окремих актах про призначення на посаду: строк призначення у разі строкового призначення, строк випробування у разі призначення з випробувальним строком. Як додаткову складову акта про призначення можна розглядати обов`язок державного органу забезпечити надання державному службовцю можливості проходити професійне навчання з метою належного виконання своїх посадових обов`язків. 
Відповідно до частини третьої означеної статті, державному службовцю видається копія акта про призначення на посаду, ще одна копія повинна зберігатися в його особовій справі.
Отже, акт про призначення на посаду є основною підставою виникнення трудових правовідносин з державними службовцями в Україні. Крім того, акт про призначення на посаду повинен містити конкретні умови праці відповідного державного службовця. Всі інші умови праці та відпочинку державних службовців закріплено на законодавчому рівні. 
Разом з тим, наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 №1000/5 затверджено Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях (далі - Правила).
Так, пунктом 10 розділу ІІ Правил визначені особливості підготовки та оформлення розпорядчих документів.
Відповідно підпунктів 2, 3, 4 та 7 пунктом 10 розділу ІІ Правил будь-який розпорядчий документ, за винятком спільного, оформлюють на бланку із зазначенням його конкретного виду (постанова, рішення, наказ, розпорядження).
Розпорядчі документи (накази, розпорядження) з кадрових питань (особового складу) також можуть бути складені на підставі міжгалузевих типових уніфікованих форм, затверджених в установленому порядку.
Зміст розпорядчого документа коротко викладається в заголовку, який починається з прийменника «Про» і складається за допомогою віддієслівного іменника («Про затвердження...», «Про введення...», «Про прийняття на роботу...») або іменника («Про підсумки...», «Про кадрові питання...»).
Структура тексту розпорядчого документа, як правило, складається з двох частин - констатуючої (преамбули) і розпорядчої.
У розпорядчих документах з кадрових питань (особового складу) розпорядча частина починається, як правило, з дієслова у формі інфінітива: «ПРИЙНЯТИ», «ПРИЗНАЧИТИ», «ПЕРЕВЕСТИ», «ЗВІЛЬНИТИ», «ВІДРЯДИТИ», «НАДАТИ», «ОГОЛОСИТИ» тощо. Далі зазначаються великими літерами прізвище працівника, на якого поширюється дія розпорядчого документа, і малими - його ім`я та по батькові.
Формулювання пунктів повинні бути чіткими, конкретними, відповідати нормам Кодексу законів про працю України (КЗпП) або іншим правовим актам.
У разі призначення або звільнення працівника зазначаються повна дата (число, місяць, рік) фактичного виходу працівника на роботу (припинення трудових відносин), розміри його посадового окладу відповідно до штатного розпису, надбавок та доплат.
У кожному пункті розпорядчого документа з кадрових питань (особового складу) зазначається підстава щодо його видання (заява працівника, контракт, доповідна записка, рішення атестаційної комісії тощо).
Розпорядчі документи з кадрових питань (особового складу) оформлюють у вигляді індивідуальних (стосуються одного працівника) і зведених (стосуються кількох працівників).
У зведених розпорядчих документах до розпорядчої частини включаються пункти, що містять інформацію, у такій послідовності: прийняття на роботу (службу), переведення, звільнення. У межах цих пунктів підпунктами зазначають прізвища працівників за алфавітом. При цьому до одного зведеного розпорядчого документа не можуть включатися пункти з інформацією, яка згідно із законодавством має різні строки зберігання.
Суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Suominen v. Finland», заява № 37801/97, пункт 36), відповідно до якої орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Отже, критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.
Відтак, невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.
Аналогічні висновки щодо вимог до акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень викладенні в постанові Верховного Суду від 11.09.2023 у справі №420/14943/21.
Як вірно було зазначено судом першої інстанції, акт про поновлення на посаді має містити аналогічні відомості, як і акт про призначення на посаду, оскільки за юридичною природою, як призначення, так і поновлення на посаді мають тотожні наслідки - особа починає виконувати обов`язки на посаді державної служби.
Як вбачається з наказу Міністерства юстиції України від 31.10.2023 № 1797/к, останній не містить умов оплати праці, а також назви існуючої посади, оскільки, як повідомлялось Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується наявною у матеріалах справи копією штатного розпису на 2023 рік, посади «рівнозначної посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ)» не існує.
Таким чином, формулювання в.о. держсекретаря Міністерства юстиції України посади у наказі від 31.10.2023 № 1797/к, яка не передбачена штатним розписом, призначення на яку не входить до його повноважень, визначених Положенням про Міністерство юстиції України, безумовно створює юридичну невизначеність.
При цьому, така невизначеність істотно перешкоджає у виконанні наказу від 31.10.2023 № 1797/к та не сприяє виконанню рішення суду від 05.10.2022, ухваленого з метою поновлення порушеного права ОСОБА_1 .
З урахуванням численних відповідей на адвокатські запити представника ОСОБА_1 , в яких Міністерство юстиції України декларує належне виконання рішення суду від 05.10.2022, а Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) зазначає про відсутність посади, посадових обов`язків та визначеності в істотних умовах праці ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що фактичне виконання наказу від 31.10.2023 № 1797/к не здійснено та не вбачається за можливе його виконати, а тому вказаний акт є нікчемним, оскільки не створює жодних юридичних наслідків на виконання позитивного для позивача рішення суду. 
При цьому зазначене формулювання використовується як формальне виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.10.2022, яке набрало законної сили.
Посилаючись на відсутність повноважень встановлювати спосіб або порядок виконання рішення суду у листі № 162539/190684-33-23/14.3 від 08.12.2023, Міністерство юстиції України фактично зазначає про відсутність будь-якої зацікавленості у фактичному поновленні ОСОБА_1 .
У постанові від 31.05.2023 в даній справі Верховний Суд надав вичерпну оцінку правовідносинам, обов`язку відповідача та вказав на способи виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022, зазначивши, що поновити позивача на рівнозначній посаді Головного територіального управління юстиції у Київській області, як зазначено судами попередніх інстанцій у оскаржуваних судових рішеннях, не слід розуміти як зобов`язання поновити саме на таку саму посаду, з якої звільнили позивача. Колегія суддів бере до уваги, що зайняття певних посад державної служби має свої особливості (визначені законом), зокрема, коли призначення на відповідну посаду можливо винятково за результатами конкурсу. Водночас у площині цього спору йдеться не стільки про назву посади державної служби і коло повноважень за цією посадою, скільки про необхідність відновити порушене право позивача працювати на посаді державної служби в тому органі (установі), з посади у якому її було неправомірно звільнено, з урахуванням, зокрема (але не виключно) її фаху, освітньо-кваліфікаційного рівня, категорії раніше займаної посади. Тож за встановлених обставин та наведеного правого регулювання Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) має своїм обов`язком вжити заходів для поновлення ОСОБА_1 на посаді державної служби. Принагідно суд уважає за доцільне зазначити, що зміна структури і штатного розпису установи, у тому числі і у наслідок реорганізації такої установи, після звільнення працівника не позбавляє роботодавця можливості внесення до штатного розпису необхідних змін з метою виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника та (або) переведення працівника на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду.
Надаючи розгорнуту оцінку питанню поновлення на посаді, Верховний Суд у постанові від 31.05.2023 описав кожний аспект підстав та способів виконання такого рішення у даній справі.
Окрім іншого, пояснюється як відсутність повноважень суду визначити конкретну посаду, на якій слід поновити, так і способи визначити таку посаду для роботодавця.
Тобто суд, ухвалюючи зобов`язання здійснити поновлення ОСОБА_1 на посаді, залишає певну свободу розсуду роботодавцю щодо визначення такої посади, з урахуванням критеріїв: рівнозначність, відповідність освітнім та кваліфікаційним вимогам, категорія посади. Така свобода розсуду надається з метою недопущення надмірного судового втручання у діяльність учасника справи та одночасно передбачає обов`язок роботодавця сумлінно вчинити законні дії на виконання рішення суду.
Між тим, як убачається із матеріалів справи, рішення суду від 05.10.2022 не виконувалось понад один рік, протягом цього часу Міністерством юстиції України не вчинено розумних дій з метою виконання такого рішення, а наказ від 31.10.2023 № 1797/к про поновлення ОСОБА_1 на посаді, якої не існує, є спробою формального виконання рішення, без мети реального поновлення незаконно звільненого працівника.
Як вбачається з матеріалів справи, наказ від 31.10.2023 №1797/к та переважна більшість відповідей на адвокатські запити, які стосуються питань фактичної реалізації такого акту, підписані в.о. державного секретаря Міністерства юстиції України.
Водночас, суд звертає увагу, що до фактичного виконання службових обов`язків ОСОБА_1 не приступив після видання наказу від 31.10.2023 № 1797/к, зміст та обсяг таких службових обов`язків не убачається за можливе визначити, оскільки посади, на якій його було поновлено, не існує, а документи, які визначають його обов`язки, не розроблялись.
Крім того, оскільки посадовий оклад державного службовця визначається штатним розписом, посади, які відсутні в ньому, не мають визначеної винагороди за виконану роботу.
Отже, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді фактично не виконано, при цьому Міністерство юстиції України наполягає на належному його виконанні.
Крім того, необхідно звернути увагу, що в.о. державного секретаря Міністерства юстиції України повинен був знати про відсутність у штатному розписі посади, яка зазначена у його наказі, про те, що наказ про поновлення ОСОБА_1 не виконується, зокрема, з адвокатських запитів, а також про те, що рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому виконанню, про що зазначено в Конституції України, Кодексі адміністративного судочинства України та Кодексі законів про працю України.
Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 (адміністративне провадження №К/9901/5159/18) звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Постановою Верховного Суду від 30.04.2020 у справі №804/2076/17 встановлена наступна позиція Верховного Суду: "Сам факт відсутності певного результату не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи".
Згідно з частиною шостою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу
Відповідно до частин першої, другої, четвертої, дев`ятої статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.
За наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання протиправними дій Міністерства юстиції України щодо виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та порушення статті 370 Кодексу адміністративного судочинства, частини восьмої статті 235 Кодексу законів про працю України та статті 129-1 Конституції України, в частині обов`язку виконати судове рішення.
Обов`язковість виконання рішення суду гарантується встановленням відповідальності за його невиконання. Кримінальна відповідальність за невиконання рішення суду передбачена статтею 382 Кримінального кодексу України.
У постанові від 14.05.2019 у справі № 319/841/16-к Верховний Суд зауважив, що однією з форм (способу) невиконання судового рішення є пряма й відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати.
Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акту, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання.
Беручи до уваги, що зміст пункту другого наказу від 31.10.2023 № 1797/к унеможливлює поновлення ОСОБА_1 , а подальші листи Міністерства юстиції України свідчать про відсутність намірів виправити недоліки такого акту або сприяти його виконанню у викладеній формі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про скасування означеного наказу та направлення окремої ували відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається  до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                                                                                          Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий          суддя                                                                      Є.І.Мєзєнцев

                    cуддя                                                                      М.І.Кобаль

                              суддя                                                                      В.В.Файдюк